# Rejtô Jenô: Az elveszett cirkáló - az elektronikus verzió Werner Zsolt alkotása

### ELSÔ FEJEZET

Nézeteltérés egy pireuszi csapszékben.
A kocsmáros megmenti a whiskyt, de nem csináltatja meg az ablakot.
Ez volt a legfurcsább fiatalember, akit valaha láttak. És ahhoz képest, hogy a nyakát éppen a Krokodil tartotta a kezében, elég nyugodtan viselkedett. Bár lehet az is, hogy megfulladt már, ezért tűrte olyan mozdulatlanul és lehunyt szemmel pillanatnyilag kényelmetlen állapotát a Krokodil roppant tenyerei közé ékelt nyakával. A Hóhérok asztaltársaságával szemben (e társaság pénztárosa volt a Krokodil) látszólag közömbösen, de mégis bizonyos várakozással állt a három Gyóntató. Elnévezésüket két francia haditengerész eltűnésének köszönhetik. A két tengerész e háromtagú társaság által lopott holmikat rendszeresen továbbította a Maréchal Joffre cirkálón, mondanom sem kell, hogy a felettések tudta nélkül, és egy alkalommal egész egyszerűeri elhajóztak az áru ellenértékével együtt. Hajójuk ugyanis hosszabb idôre az indiai vizekre ment. Egy év múlva gyanútlanul visszatértek, bízva az emberi feledékenységben. A három csempész azonban nem bizonyult szórakozottnak, és így e könnyelmű matrózoknak nyoma veszett. Mondják, hogy elôzôleg a károsultak rábeszélték a matrózokat, hogy nyilatkozzanak a magukkal hozott csempészáru rejtekhelyérôl. Ugyanis a két matrôz nemesak vitt, hanem hozott is csémpészárut. Azt is mondják, hogy miközben a lelkükre beszéltek, az egyik mátróz meghalt. A másik végül is gyónt, és a három csempész kára megtérült egy csónak mélyén elhelyezett nagy mennyiségű kábítószer révén. Azóta hívják ôket, Gyóntatóknak".
A "Hóhérok" nevű asztaltársaság állástalan matrózok számára fejtette ki karitatív működését, ami annyiban nem volt teljesen önzetlen, hogy az egyesület tagjai képezték a segélyre szoruló állástalan matrózok zömét. Az asztaltársaság alapjában véve önsegélyezô egyesület vólt, a szónak abban a szoros értelmében, hogy önmagukon segítettek, tekintet nélkül a célra vezétô eszközökre, legyen az feszítôvas vagy kés.
A helyzet tehát ez volt: a Hóhérok asztaltársasága a kocsma bejárat felöli részén állt, Krokodil nevű pénztárosuk körül, aki egy ember nyakát tartotta kezeiben, azzal a szándékkal, hogy az említett nyak tulajdonosát, huzamosabb szorítás révén, fulladás következtében beállott halállal ölje meg. Szemben velük látszólag közömbösen, de bizonyos fokig várakozó állásponton foglalták el pozíciójukat a Gyóntatók, élükön Rozsdással, aki dohányzott. A másik Gyóngyatót "Fôorvos Úrnak" hívták, mert egy barátját, aki osztozkodás közben hülyének tettette magát, olyan türelemmel verte órákon át, míg az illetô háromhetes kórházi ápolás után ép elmével tért vissza a kültelki társaságba, és hogy a gyógymód megismétlését elkerülje, eleget tett a Fôorvos Úr jogos igényeinek. A harmadik Gyóngyató, tisztességes nevén Bunkó, kisséjobbra a Fôorvostól, megvakartaa vállát, de csak ázért, hogy kitapintsa a kabátja alatt négyszeresen összecsavart drótkötelet, amelynek végén jókora vasdarab volt. Errôl a különleges verekedési szerszámjáról nevezték el Bunkónak.
- Hé, Krokodil! Mit akartok attól a kölyöktôl? Úgy láttam, hogy a mi asztalunkhoz szándékozott ülni - kérdezte álmos hangon Rozsdás. A Krokodil kissé kiengédte a fiatalember nyakát; mert nem szeretett társalgás közben gyilkolni.
- Régen keresünk már egy spiclit, aki mindent bekôp: És azt hiszem, ez az itt, akit éppen megfojtok.
- Nézd, Krokodil, elismerem, hogy mindenkinek tisztéletre méltó magánügye, hogy kit fojt meg, és kit nem. De éz a fiú a mi asztalunkhoz akart ülni, mikor nyakonesípted: Elôször mondja meg, amit esetleg nekünk üzentek.általa, és azután, ha igazán azt hiszed; hogy réndôrkém, öld meg békességben.
- Tudod mit? Elôbb megölöm, aztán beszélj vele.
- Helytelen álláspont - vetette közbe a Bunkó. - Nem hiszem, hogy a magunkévá tesszük.
- Én sem - mondta a Fôorvos, és elôvett egy körülbelül negyven centiméter hosszúságú kést.
- Civakodni akartok? - kérdezte megbántva az egyik Hóhér.
- A kölyköt engedjétek el - felelte valamivel határozottabban, de békésen Rozsdás és közeledétt egy lépést. A fiatalember, nyakával a nagy marokban, ijedten pislogottjobbra-balra, de szólni nem mért, vagy nem tudott. Arca zöld volt a rémülettôl. A Krokodil, hogy véget vessen az egésznek, nagyot rántott az áldozatán, és élkezdte rázni. Közben eltávolodott cimboráitól az ivó közepe felé. Rozsdás kezében, az ördög tudja, honnan, egy bikacsök jelent meg, és ugyanez a bikacsök a következô másodpercben a Krokodil tarkóján csattant, hogy ez, mint valami letaglózott barom zuhant fejjel a söntéspolcnak, valószínűleg törött nyakcsigolyával. Két üveg valódi skót whiskyt a kocsmáros nyomban a hóna alá vett, és elsietett a belsô szobába. Ez az ital nagyon drága volt. A Fôorvos Úr egy rántással hátralódította a megszabadult fiút.
Néhány másodpercnyi súlyos szünet következett. Az afférnál csupa nyugodt ember volt jelen. A Gyóngyatók útját elvágták. A bejárat felé álltak a Hóhérok: Ezek öten voltak, közöttük a Szigonyos, aki könnyedén meghajlította a félcolos vasrúdat. A söntéspolc mellett mozduIatlanul feküdt a Krokodil, nem Iehetett tudni, él-e még. A polc mögött ismét feltűnt a kocsmáros, akinek eszébe jutott, hogy a brandyért is nagy kár, mert mostanában nehéz hozzájutni tehát ezt is bevitte magával a szobába, és bezárta az ajtót.
A Bunkó kezében megjelent a rövid sodronykötél, amelynek a végén a vasnehezék volt. Rozsdás jól tudta, hogy túlerôvel állnak szemben, tehát, ha lehet, menekúlni kell. Az öttagú csoport fenyegetôen lassari megindult feléjük. Gyorsan odasúgta a Fôorvosnak:,Te, a lámpát..." Es nem várt választ, mert jól tudta, hogy megértették, felkapott egy asztalt és belevágta a közeledô csoportba. Ezek egy pillanatra szétrebbentek, és a Fôorvós egy székkel máris levérte a lámpát.
A sötétség jóformán még be sem állt, mikor Rozsdás bal kezével felragadott egy széket és jobbjával a rémült fiatalembert. Elôbb a széket vágta bele az utcai kirakatba, az ablak csörömpölve tört szét, nyomban utánadobta a fiút, aki a széthulló üvegcserepek között sértetlenül bukott ki az utcára, és ugyanezen az úton ugrott ki ô is. A fiú keskeny árnya szolgálatkészen lapult melléje.
- Fuss, ahogy tudsz! -kiáltotta Rozsdás, és roharit, miközben valakit Ieütött a bikacsökkel, éppen mikor feléje szúrt.
Ha a Bunkó és a Fôorvos társuk után akartak volna menekülni, végük van, mert hátukba kapják a késeket. Ôk az egyetlen helyes stratégia szerint á szemberohanó Hóhérok közé vetették magukat, akik a váratlan összeütközéstôl hirtelen szétperdültek. Bunkó máris átvetette magát a söntéspolcon, a Fôorvos **úr felugrott a polc tetejére, és vadul bombázni kezdte támadóit az üvegekkel. Az egyik ötliteres üveg Szigonyos fejével együtt tört szét. Erre meghátráltak kissé a támadók. A kocsmáros - ágya alatt - idégesen cigarettára gyújtott, megpróbálta a kárt felbecsűlni a csörômpölés alapján, és elhatározta, hogy az útcai ablakot nem csináltatja többé meg. .
A pillanatnyi szünetet kihasználva Bunkó és a Fôorvos felborították a likôrökkel megrakott állványt, hogy elzárja áz űldözôk útját, azután egy lendülettel kitörték a vendéglôs szobájába vezetô ajtót, onnan az ablakon át az utcára értek. A sarkon még látták Rozsdást befocdulni a fiúval. Egy sötét tárgy röpült utánuk, néhány milliméterrel eltévesztetté a fejüket, és csörömpölve a kövezetre zuhant. Azután róhantak. Az irányt már tudták, ugyanis régen megállapodtak mind a hárman ábban, hogy komolyabb nézeteltérés után törzskávéházukban találkoznak. . .
A kávéház a szárazdokk közelében volt; közönsége a környék ismertebb személyiségeibôl állt, és neonbetűkkel egy szép cégtábla függött az ajtón:

KÁVÉHÁZ ÉS ÉTTEREM "A Négy Döglött Patkányhoz" AZ ÚRI KÖZÖNSÉG TÁNCOL!

2
- Ezek után sürgôsen el kell tűnnünk Pireuszból -jelentette ki Rozsdás, miután mindan- nyian együtt ültek.
A fiatalember rémülten nézte három marcona barátját, a "Négy Döglött Patkányhoz" címzett étterem és kávéházban, ahol az úri közönség táncol. ("Dining room, Man spricht deutsch.")
A táncoló úri közönség nagy része munka nélküli díjbirkózókból és szórakozni vágyó csarnoki árusokból, valamint a társaságukat képezô, vegyes fajtájú (néger, maláj, fehér) hölgyek csoportjából állott. A hölgyek igen kivágott és feltűnôen rövid ruhában voltak, valamennyien nagyon részegek.
- Én is azt hiszem, hogy okos lesz, ha eliszkolunk innen - mondta a Fôorvos Úr. - A Hóhérok sokan vannak. Nem is tudom, hogy miért vitatkoztunk olyan hevesen ezért a nyeszlett fiúért.
- Kérem, én ôszintén köszönöm. . . - hebegte hálásan, még mindig remegô hangon a fiatalember, de Rozsdás jóindulatúan legyintett:
- Ugyan, hagyd! Nem vagyunk tánciskolában. Nekem már rég gusztusom volt odasózni egyet ennek a baromnak. Különben is elég már Pireuszból. Fel tehát! Menjünk a vidám Észak-Afrikába! Halihó! Gyerünk a festôi Port Szaidba! Téged pedig ezentúl Kölyöknek nevezünk, mert úgy nézel ki, mint aki most szökött meg a rövidnadrágból.
Ezzel a fiatalember végérvényesen a "Kölyök" lett. Így történt itt a keresztelés. Nem lehet az embereket azzal a kényelmetlen kérdéssel zaklatni, hogy mondják meg a nevüket. Inkább adnak új nevet, amit a másik kikötôben egyszerűen ledobhat. Az igazi nevétjóformán senkinek sem tudják. Ha valaki jól szurkál, azt elnevezik "Bicskának", és akinek csúnya a bôre, az természetesen "Ragyás" néven lesz közismert. Egy széles vállú, tömzsi apacsot Bivalynak hívtak. Midôn egy késszúrás következtében soron kívül elhunyt, semmiféle módon se lehetett kideríteni az igazi nevét: A fejfáján az állt, hogy ismeretlen. A szeretôje idôvel mégis összegyűjtött egy sírkôre valút, és most egy szép gránitlap fekszik az apacs sírján, ezzel a felirattal:

ITT NYUGSZIK A BIVALY ÉLT K.B. 40 ÉVET

- Most mondd meg, Kölyök - kérdezte a Bunkó -, hogy miért kerestél minket!
- Mert azt mondták. . . hogy a Rozsdás úr. . . megszökött a légióból:
- Ugy? - jegyezte meg a Rozsdás. - Lehet valami a dologban. De miért pirongatott úgy még a Krokodil?
- Mert. . . mert a fivéremet keresem. . . aki eltűnt. . .
- Ez, fiam, érthetôen idegesíti itt az embereket - bólogatott a Rozsdás. - Ugyanis itt alig van valaki, akinek ne lenne a számláján néhány eltűnt úr. Ilyesmi megesik a kikötôkbén. V_alaki eltűnik. Itt járt, és kész. llletlen dolog firtatni, hogy hova lett. Mi a foglalkozásod?
- Lakatos vagyok. . :
- Ne hazudozz, fiam - szólt rá Rozsdás szemrehányóan. Szeme elé tartotta a Kölyöknek kis piszkos kezét. - Azt akarod mondani erre a kézre; hogy valaha is fizikai munkát végzett?
A fiú hallgatott.
- Hát nézd, öcsém - mondta Rozsdás -, miután hazudozo1 itt nekünk, levesszük rólad a kezünket. Csak azt sajnálom, hogy a Krokodilét is levettük. Isten áldjon...
- Köszönöm. . . - mondta a fiú, azután felkelt és eloldalgott. Néhány másodpercig csendesen ült a három barát.
- Hm. . . - mondta Bunkó -, szerencsétlen egy figura. De van benne valami, hogy meg kell sajnálni.
- Szerintem - meditált Rozsdás - az ifjúnak valami pereputtyát erre mifelénk elintézték. Most járkál itt, hogy hátha megtalálja. Valami úriember lehet. Én is az voltam valamikor. Mit röhögsz?! Azt hiszed, minden ember nyitott bicskával jön a világra?
- Hová megyünk innen? - kérdezte Bunkó.
- Jó lenne Port Szaid?
- Nagyszerű - mondta Rozsdás közömbösen és felállt. - Hát szervusztok. Hajnalban beszélünk a Nagy Fônökkel azután megyünk Port Szaidba. Hallihó!
És ment. Furcsa alak volt ez a Rozsdás. (Vörös haja miatt nevezték el Rozsdásnak.) Nem nagyon és nem feltűnôen, de kifejezetten vörös volt. És egy egész kicsit szeplôs. Mindez azonban jól állt neki. Arányos, karcsú alakján nem látszott meg, hogy néhány igen jelentôs kikötô leghírhedtebb verekedôje. Az arca gyerekes volt, és jóformán állandóan vigyorgott.
Alig lépett ki a "Négy Döglött Patkány" nevű vendéglôbôl (az úri közönség táncol), midôn szemközt, egy sikátor bejárata felett pislákoló gázlámpa alatt megpillantotta a sovány fiút. A Kölyök egy bátortlan lépést tett. Rozsdás nagylelkűen intett:
- Na gyere ide, te marha.
A fiú gyorsan melléje sietett, és szótlanul kísérte. Nem is tudta, miért, de nagy-nagy nyugalmat érzett a szeplôs gyerekarcú, vidám csavargó mellett.
- Hát mit akarsz, mi? -kérdezte bátorítóan. -Szívesen segítek rajtad, ha tudok. Vagy nem engem vártál?
- De... Nem akactam a többiek elôtt is beszélni: Magának ôszintén elmondok mindent.
- Akkor csak rajta, kezdd el. Cigarettát nem akarsz?
- Köszönöm. - Rágyújtott. - Hát most, ha akarja, elmondok magának mindent, Rozsdás úr: - Mentek.
- Hagyjuk ezt a finomkodást. Mondd csak nekem, hogy: "te Rozsdás".
- Hát kérlek alássan, te Rozsdás. . . - kezdte bátortalanul - én úgy érzem, megbízhatom benned. Meg kell bíznom benned. Az az ember, aki eltűnt és keresem, a fivérem. Két évvel ezelôtt még vezérkari kapitány volt az angol hadseregben. Évekig dolgozott egy találmányán, valami nagy fontosságú technikai újítás volt. Azt hiszem, hogy egy elektromos leadó volt a lényege, amelynek segítségével víz alatti aknákat lehetett felrobbantani riagy távolságról. Fivérem senkinek sem szólt errôl a találmányáról, csak az asszisztense tudott róla, és sajnos egy nô, akit szeretett, akiben vakon bízott. Ez okozta a vesztét. Egy napon ugyanis, mikor a fivérem befejezte a munkáját, és jelenteni akarta az illetékeseknek, hógy megtekinthétô a modellje, értesült róla, hogy hasonló találmányt jelentett be egy tiszttársa. Nem tudom ennek a tisztnek a nevét. Katonai találmányok ügyében nagyon titokzatos minden eljárás. Fivérem összeszedte rajzait, hogy igazolja az elsôbbségét. A rajzai azonban hiányosaknak bizonyultak. Valáki néhány fontosabb tervet éllopott. Ugyanez a valaki adta bizonyára át a többi rajzról készült másolatot annak a másik tisztnek. Tom, ugyanis a fivéremet Leven Tamásnak hívják, most már tudta, hogy a tettes csak a menyasszonya lehet, csak neki, Helena Aldingtonnak volt szabad bejárása a fivéremhez, ô tartózkodott órákig a lakásban, ha a fivérem távol volt. Azonnal Helénhez sietett. fzgatottjelenetjátszódott le közöttük. Tamás valószínűleg a két rajzot követelte, amelyek égy nap elôtt tűntek el. A portás látta, hogy a fivérem kalap nélkül, idegesen rohan el. Fél óra múlva áz egyik lakáj bement Helena Aldingtonhoz. A nô már halott volt, agyonszúrták egy papírvágó késsel. Ott találták Tom kalapját. Az íróasztalon ott feküdt fivérem revolvere. Tudták, hogy milyen állapotban jött el a menyasszonyához, egy cseléd hangos szóváltást is hallott, szóval kétségtelen valt a bűriössége. Nyomban Ie is tartóztatták volna, ha a lakásán van, de nem ment haza. Egy barátjánál i**ült kétségbeesetten, Finley kapitánynál. Az esti lapokban már benne volt a gyilkosság, és ez a kapitány, aki nem hitt fivérem bűnösségében, segítségéré volt, hogy egy Görögbországba induló katonai repülôgépre féljusson álnéven. A hadbíróság távollétében tartotta meg a tárgyalást, megfosztották a rangjától, kitaszították a hadseregbôl és halálra ítélték. Fivérem innen Pireuszból írt utoljára, több mint másfél éve. Ebben a levelében említette, hogy valószínűleg beáll a légióba. Szegény anyám belehalt a csapásba. Egyedül maradtam. Egy hajózási vállalatnál dolgoztam mint tisztviselô. . .
- Na Iátod, hogy nem vagy lakatos - dünnyögött Í**Rozsdás.
- Két hónap elôtt egy igen elôkelô úr hivatott magához. Nyugalmazott táborszernagy, és
úgy tudom, a legnagyobb angol hadianyaggyár vezetôje. Kérdezte hogy hagyott-e a fivérem rajzokat otthon? Megmondtam, hogy egyetlen rajzát sem találtuk meg, vagy elpusztította, vagy magával vitte ôket. A táborszernagy ekkor elmondta, hogy a találmány amelyhez hasonlót a fivérem is bejelentett, nem sikerült. A feltaláló tiszt, aki igen derék ember, és akit a fivérem igazságtalanul vádolt meg, valahol tévedett. Szóval a bemutató nem sikerült, és hiába foglalkoztak a tökéletesítéssel. A táborszernagy azt mondta, hogy ez a találmány hihetetlenül fontos. Es lehetséges, hogy a fivérem elképzelése helyes volt. "Tom Leven ugyan igazságtalanul vádolta meg egy felettesét, mert ez véletlenül hasonló találmányon dolgozott, azután megölte a szeretôjét, mindez azonban nem zárja ki azt, hogy segítségünkre legyen ennél az igen fontos találmánynál" - mondta a táborszernagy. - "Lehet hogy az ô megoldása volt a helyes. Ha Tom Leven eladta már egy másik nagyhatalomnak a találmányt, érdekünk ben áll, hogy mi is megszerezzük tôle. Ha nem adta el, akkor még fontosabb, hogy mi szerezzük meg.elsônek. Tom Leven bűnügyéhez semmi közöm. Találmányáért viszont, ha jó ötvenezer fontot ajánlok fel. Az összegrôl láthatja, hogy milyen fontosságot tulajdonítunk ennek a találmánynak: Külön becsületszavamat adom, és errôl írásbeli ígéretet is kap hogy Leven ellen, amíg a találmány ügyében tartózkodik Angliában, az eljárást felfüggesztik. Ha bemutatja a találmányt; és sikerül, akkor ötvenezer fontért megvesszük, ha nem sikerül akkor is újra külföldre mehet bántatlanul. Nem teszek fel önnék kérdéseket - mondta a táborszernagy -, de lehetségesnek tartom, hogy tud valamit Tom Leven tartózkodási helyérôl. Azt hiszém, ez a mesebeli összeg megérdemli, hogy felkeresse fivérét. Talán okosabb, ha személyesen próbálja meg rávenni, hogy rekonstruálja a találmányát számunkra, az esétben, ha a rajzokat már megsemmisítette. Tudom, hogy maga szegény, ezért ötszáz fontot kiutalok a maga számára, hogy ha kell, Dél-Amecikába vagy Ausztráliába is elmehessen Tom Leven után."
Rozsdás sokáig hallgatott.
- Az semmi esetre sem helyes - moridta végül -, ha valaki megöli a nôjét. Verje meg, és kész. De ezek a feltalálók mind ilyenek. Rögtön azt hiszik, hogy másnak nem juthat az eszébe ugyanaz. Szóval, megkaptad az írást; amely szabad utat ad fivérednek, ki és be Angliából, amíg a találmány ügyében jár?
- Itt van nálam - mondta a Kölyök, és mégmutatta a hivatalos menlevelet.
- Hm. . . ez elég érdekes. . .
- Kedves Rozsdás. . . magában. . . benned van az utolsó reményem. Még kell találni a fivéremet. Szegény, talán valahol szenved, pedig boldog és gazdag ember Iehet, ha átadja a tafálmányát Angliának.
- Hogy jutottam éppen én az eszedbe?
- Valaki azt mondta, hogy a légióban voltál.
- Ott voltam, fiam: Egyike vagyok azoknak a ritka embereknek, akiknek sikerült megszökni onnan. Ha fivéred is ott van, akkor nyugodan visszáfordulhatsz Londonba. Mert se pénzzel, se ravaszsággal; se imádkozással onnan nem engedik ki öt évnél elôb. És az ember nincsen vasból, nehéz azt az öt évet megérni.
- Legalább ha megtudhatnám. . . biztosan, hogy ott van-e egyáltalán a légióban?. . .
- Ezt esetleg megtudhatom. Menjünk a Fáraóhoz. Az tudja az ilyesmit. Elindultak a Fáraóhoz. Nem lehet tudni, hogy miért hívták Fáraónak. Piszkos, kacvalyorrú, kópasz ember volt. Egy deszkabódéban lakott a kikötôben, amely fölött francia címer volt, és ez állt egy táblán:

OFFICE FRANCAIS RENSEIGNEMENTS POUR VOYAGES.

A felírás körülbelül azt jelentette, hogy a bódé tulajdonképpen francia utazási iroda, ahol fefvilágosítással szolgálnak. Az "iroda" berendezése egy bôrdíványból és egy pálinkásüvegbôl állt. A helyiségben csak a Fáraó tartózkodott és néhány ezer Iégy. A látogatók beléptek.
- Jó napot.
- Ajtót! - ordította a Fáraó.
- Kuss - felelte szemrehányóan Rozsdás. - Arról van szó, hogy kereshetsz öt drachmát.
- Nem érdekel. Megmondtam neked a múltkor, hogy felhagytam a csempészéssel. Francia állami tisztviselôvel állsz szemben.
- Nem kell csempészned. Ez a fiatalember, akit ne nézzél le sovány külseje miatt, miután ma jött ki a fegyházból, ahol két évet ült, mert leszúrt egy fregattkapitányt, szeretne megtudni valamit a fivérérôl.
A francia állam tisztviselôje valamivel több respektussal nézett a fiúra, fel is ült fektébôl:
- Ne vegye rossz néven -fordult a Kölyökhöz udvariasan -, nincs okom kételkedni önben, de kétéves fegyházbüntetése még nem garancia arra, hogy valóban ki is fizeti majd az öt drachmámat.
- Kérem, én elôre odaadom - mondta a Kölyök gyorsan, és fizetett.
- Hát mirôl van szó? - kérdezte a Fáraó, és kése hegyével a fogát kezdte piszkálni.
- Egy Tom Leven nevű angol ember állt be tavaly itt a francia légióba. Errôl szeretnék valamit tudni.
- Majd utánanézünk, kérem, az irattárban. - Letérdelt a földre, azután két keze és a feje eltűnt a kerevet alatt. Ott volt az irattár. A Fáraó valamikor öt évet szolgált a légióban, s miután leszerelt, felkínálták neki ezt az állást a pireuszi kikötôben. Ha valaki jelentkezett a francia követségen azzal, hogy )égionista akar lenni, közölték vele, hogy Görögország területén a franciáknak táborozni nincs joguk, de ha tetszik, kaphat egy utalványt, amellyel Dzsibutiba utazhat a Íégióhoz, és a gôzös índulásáig gondoskodik róla egy francia állami tisztviselô, aki szegény átutazókat istápol. Ez vo)t a Fáraó. Lapozgatott a könyvében.
- Tom Leven, Tom Leven. . . Megvan! - És mutatta. - Tessék! "Tom Leven, harminchat éves, Dzsibutiba indult a Constanza nevű gôzösön, két évvel eze)ôtt, február kilencedikén."
3
A Kölyök nem tudott szólni. Rozsdás tűnôdve nézte a padlót.
- De hogy lásd, milyén barátod vagyok, Rozsdás, minden ráfizetés nélkül még valamit biztosan állíthatok neked errôl a Tom Levenrôl, hogy könnyen megtaláld, ha )opott valamit tôletek. Egy Lacroix nevű belgával együtt szállt hajóra. És ez a Lacroix két hónap múlva írt nekem, hogy intézzek el valamit a szeretôjénél, akiné) néhány holmiját hagyta. Ebben a levélben Lacroix megírta, hogy mind a kettôjüket három hét alatt kiképeiték Dzsibutiban, és onnan Rangoonba kerültek, tehát ez az ember, aki lopott tôÍetek, szintén Rangoonban varl. És most hagyjatok aludni... Ajtót! -kiabálta még utánúk, mikor otthagyták.

### MÁSODIK FEJEZET

Esik az esô. Rozsdás ismét leveszi a kezét a Kölyökrôl. Felkeresi a Nagy Fônököt. Megveri. Azután átalakulnak részvénytársasággá, és Piszkos Fred ügyvezetô igazgató lesz.
1.
Már derengett. A rossz szagú kikötôi sikátorokat lucskossá tette az esô. Szótlanul bandukoltak egymás mel)ett.
- Nézd, Kölyök - mondta végül Rozsdás -, legokosabb, ha hazamész. Ha egyszer Birmában van a bátyád, akkor az annyi, mintha nem is Ienne a világon.
- Es... milyen messze van ide Birma?
- Már Birmát gondolod? Jó gyors hajóval négy-öt hétig eltart. De beutazási engedély kell.
- Én utánamegyek a bátyámnak!
- Meg akarsz halni?
- Lehet, hogy belehalok. Akkor is utánamegyek.
- Hát én ilyen marhát még nem láttam! Én végleg leveszem rólad a kezemet. Tôletn mehetsz, ahova akarsz! Hajót találsz itt Pireuszban eleget.
- És... és azt hiszed, nem engednek majd partra szállni? -kérdezte kis idô múlva Leven.
- Beutazási engedély nélkül?. . .
Rozsdás elôször nem felelt. Szidta magában a fiút, mint a bokrot. Végül rámordult:
- Elmegyünk a Nagy Fônökhöz. Ô segítségedre lesz esetleg ebben az ügyben. Engem nem érdekelsz. Jöhetsz velem, mert én is éppen ôhozzá megyek. Valószínűleg a Fôorvos meg Bunkó is hozzáfordulnak.
- És ilyenkor otthon van?
- Éjjel három órakor kezdi az irodai órákat. Úgy látom már a hivatalában van. Egy jókora szemetesládára mutatott, amelyben valaki olyan módon ült, hogy a félig nyitott tetôt a fejével támasztotta fel, és így védve volt az esô ellen. A szemétláda jobb oldalán, a tetô oltalmában, egy zacskóban gyertya égett. A Nagy Fônöknek fekete, széles karimájú kalapja volt, hosszú, ôsz fürtök lógtak ki alóla, ráncos, napbarnított arcán a halántékától a bal szája szegletéig hatalmas forradás húzódott. Egyszerű drótcsíptetô volt az orrán, és méltóságteljes arccal nézett jobbra-balra, mint valami bagoly. Hivatala nagyon praktikus volt, mert nemkívánatos látogató közeledésére egyszerűen Iehajtotta a fejét, miáltal a láda teteje visszaesett, és mint valami koppantó, nyomban eloltotta a gyertyát is. Az öregúr egy kerti széken ülve egész jól elfért a ládában. Rozsdást, úgy látszik, régen ismerhette, mert mikor meglátta, bólogatott és köpött.
A Nagy Fônök igen fontos személyiség volt a kikötôbén. Mint orgazda kezdte működését, de egy zseniális ötlet révén sikerült egész újszerű ésjövedelmezô iparágat létesítenie. A kikötô tolvajai és rablógyi)kosai, akik állandó ügyfé)ei közé tartoztak, ôsi szokás szerint, készpénzen arariyon vagy más értéktárgyon kívül, a tett elkövetése után nyomban megsemmisítettek mindent. Erszényt, írást, fényképet, szóva) a kifosztott egyén értéktelen tárgyait, amelyek nyomra vezethették a rendôrséget, eldobták: A Nagy Fônök, ennek már léhet húsz éve, kijelentette ü2letfeleinek, hogy minden írást, igazolványt hajlandó jó pénzért megvásárolni. Különféle tettesek ennek örültek. Viszont évek során a Nagy Fônök, akit külöriben Morbitzernek hívtak; és annak idején Csaszlauban született, megszámlálhatatlan sokaságú okmányra tett szert. Ha azután va)akinek sürgôs volt elhagyni Pireuszt, és útlevélre; vízumra vagy új személyazonossági iratokra volt szüksége, bizalommal kéreste fel Morbitzert. Bizony megesett, hogy valaki ötven drachmáért vásárolt meg olyan igazolványt, amit két héttel ezelôtt ó a_dott el nyolc drachmáért Morbitzernek.
- Jó estét - köszöntötte Rozsdás.
- Ez nem fontos. Mit akarnak? - felelte a Nagy Fônök.
- Ez a kölyök Birmába szeretne menni. Én is elutaznék valamerre.
- Legfôbb ideje - helyeselte az öreg -, hogy megszabaduljon ez a kikötô á gyanús elemektôl. Birmába bevándorlás is kell. Ez megdrágítja.
- Nézze, Fônök, nekem ne hencegjen. Kell egy igazolvány Birmába bevándorlással, ha lehet, letelepedéssel. Mit kér?
- Ez attól függ. Van egy igazolványom, beutazás, Ietelepedés, friss, egyhónapos papír, megboldogult tulajdonosa dán belgyógyász volt, egyetemi magántanár, aki mint az álomkór hímeves gyógyítója kapott beutazást. Van egy angol petróleumkutató, kéthavi tartózkodás, szabad kutatási engedély, Deterding ajánlólevelével.
Rozsdás hosszan elgondolkozott, azután maga sem tudta, hogy történt, egyszer csak rászó1t a Nagy Fônökre:
- Hogy az a két igazolvány? Én is megyek! Az istenit! Eredj innen... - ézt a Kölyöknek mondta, aki örömében két ké2zel ragadta meg Rozsdás karját.
- A két igazolvány százhúsz drachma, de nem szívesen adom.
- Ötven!
Ezek után heves vita indult meg. Közben Rozsdás többször odaütötte a Nagy Fônök fejét a láda tetejéhez. Végül megegyeztek nyolevan drachmában, amelyet reggel a kikötô csarnok bejáratánál vesz át az írások ellenében Morbitzer. Még vita közben érkezett újabb három ügyfél, a Piszkos Fred, a Fôorvos Úr és Bunkó társaságában. A Piszkos Fred hatvan év körül járhatott, hosszú szakálla volt, és fekete szegélyű saskarmai állandóan ebben a piszkos, kávészínű, gondozatlan szakállban babráltak. Valamikor fregattkapitány volt az angol haditengerészetnél, de egy alkalommal néhány gyilkosságót követett el, és ott kellett hagynia szolgálatát. Most már jó néhány éve egy ócska kis gôzösön muníciót csempészett Kínába, és visszafelé kábítószereket hozott Görögországba.
- Nézd, a Rozsdás!
- Halló, Piszkos Fred! Mi készül?
- Hallom, hogy összeszólalkoztatok egy társasággal ma este - mondta Fred. - Megállapodtam a fiúkkal, hogy velem jönnek egy kis rakománnyal Sanghajba. Csak elôbb rendes hajósigazolványt kell itt kapniuk a Nagy Fônöktôl, mert link dolgot nem csinálok. Jössz te is?
- Nekem más dolgom van. Megyek csecsemôt dajkálni Birmába.
- Akinek itt nines dolga, az ne állja el a bejáratot! - szólt a Nagy Fônök. - Cyerünk, Fred, ha akarsz valamit. Ez nem vendéglô, hanem hivatal.
- Te Birmába mész? - jegyezte meg csodálkozva a Búnkó. - Errôl nem is szóltál nekünk.
- Magam sem tudtam. Várjatok csak!... - kiáltott hirtelen Rozsdás. - Nagyszerű ötletem van! lde hallgass, Fred, és maga is figyeljen ide, Fônök: akarnak fejenként ötezer fontot keresni?
- Attól függ, hogyan. Illetve attól se függ.
- Részvénytársaságot kell alapítani - folytatta a vörös.
- Azt lehet - mondta helybenhagyólag Piszkos Fred, és megértôen bólogatott, mint aki sűrűn szokott részvénytársaságot alapítani.
2.
A részvénytársaság alapító tagjai átvonultak egy közeli csapszékbé, ahol Rozsdás néhány rövid szóval elmondta nekik Tom Leven történetét. A Kölyök ugyan tiltakozott, de pártfogója elhatározta, hogy a jövôben saját feje után megy a fiatal Leven ügyében. Thomas Leven menlevelét kézrôl kézre adták.
- Mármost, uraim - enunciálta Rozsdás a közgyűlésnek -, ha mi átalakulunk részvénytársaságga, amelyne célja, hogy Tom Levent mégszabadítsa a birmai garnizonból, és elvigye Londonba, ahol találmányáért ötvenezer fontot kap, ebbôl ötven százalék a részvénytársaságot illeti kiváló működéséért. Így fejenként ötezer font jut ötünkre, ha megszabadítjuk Leverit.
- Hogy képzeli az egészet? - szólt a Nagy Fônök.
- Egyszerűen. Adva van három ember. Piszkos Féed, a kapitány és a Nagy Fônök. A kapitánynak van hajója, és van esze. A három ember, a "Gyóntatók" társaság már többször bebizonyította, hogy ér valamit. Ezenkívül a Kölyöknek van pénze, és Morbitzer, a Nagy Fônök, a részvénytársaság elnöke, aki minden gazság legfôbb irnyítója, adná a további szükséges tôkét. Piszkos Fred szerzi a hajót és a legénységet.
- Szóval úgy gondolod - tűnôdött Piszkos Fred -, hogy én elvigyelek titeket Birmába, ott megszöktessük a legionáriust, és Angliába meneküljünk vele? De, fiam, én csempész vagyok, és ha hem viszek dugárut, mibôl tartom el a hajót olajjal, szénnel, pálinkával és miegymással?
- Úgy van! A Nagy Fônök, aki nem jön velünk, a ráesô ötezer fontot azért kapja, mert pénzt ad a vállalkozáshoz. Ötszáz fontot kell hozzáadnia, akkor a cészvénytársaság megalakult, és siker esetén ötezer font az osztalék.
- És mi biztosít engem arról, hogy ez a fiatalember igazat mondott? - kérdezte a Nagy Fônök.
A Kölyök megmutatta a tábornok írását. Mindenki figyelmesen elolvasta.
- Ez elég bizonyíték -felelte Rozsdás.
- Kérem - mondta a Kölyök -, én szívesen beleegyezem, hogy huszonötezer fontot kapjanak a fivérem pnzébôl, ha megszabadítják.
- És ha a fivéred - vetette közbe a Fôorvos Úr - egyszerűen kijelenti, miután megszabadítottuk hogy semmi köze ahhoz, amit te ígértél?
- Ettôl nem félek - dünnyögte a kapitány -, a mi hajónkon lesz, ha megszöktettük, és így azt htszem, mindenféle megállapodásra könnyén rábeszélhetjük. . . De ha a találmány nem jó?
- Akkor - közölte ôszintén Rozsdás -, igeri tisztelt részvénytársaim, elvesztettünk idôt és pénzt hiába. De végre is, kockázat nélkül ninc:s üzlet.
- Nekem tetszik a dolog - morfondírozott a Piszkos Fred. - Ötezer fontért érdemes valamit kockáztatni. De Colombóig le kell vinnem az árut. Colornbóban szerzek hajót és legénységet. Ha lesz pénz.
- Benne vagyok, de csak akkor, ha a rám esô részen kívül az ötszáz fontot is visszakapom - mondta a Nagy Fônök. Újra vitatkozni kezdtek. Rozsdás ismét mégverte a Nagy Fônököt, végül a részvénytársaság megalakult. Írásba foglalták a megegyezést. A Nagy Fônök pénzt ad Frednek, hogy Colombôban hajót béreljen, viszont, hogy biztosítéka legyen megkapta zálogul a tábornok reverzálisát, amely nélkül Leven nem léphetett angol földre. A Kölyök is aláírta az okmányt. A Fôorvos, Rozsdás, a Kölyök és Bunkó Morbitzer, ügyvezetô-igazgató a Piszkos Fred.

### HARMADIK FEJEZET

A részvénytársaság tagjai kerülik a feltűnést. Rozsdás titoknak jön a nyomára. Piszkos Fred meglátogaja egy barátját, ez bonyodalmakra vezet, de nem verik agyon ôket. Késôbb elcsennek egy kisebb hadihajót.
1.
Délelôtt zuhogott az esô. A részvénytársaság tagjai utolsó megbeszélésre jöttek össze. A Kölyöknek egy petróleumkutatási engedélyt adott a Nagy Fônök, Harry Leven névre és kellemes kutatást kívánva átnyújtotta. Sajnos, Rozsdás igazolványa celofánnal védett csontlap vólt, kijavíthatatlanul Verhagen dr. nevére szólt, és feljógosította, hogy mint az álomkór specialistája Birmában letelepedjen. A Fôorvos és Bunkó rendes matrózigazolványt kaptak, más névre szólót, miután mindketten régi bűneselekményeik miatt a világ valamennyi hajöskönyvébôl töröltettek. A Fôorvos valamikor mint hajógépész szolgált, Búnkó mint távírdász. De ez már nagyon régen volt.
- És most hallgassatok rám! - mondta a Nagy Fônök: - Miután én finanszírozom a társaságot, jogomban áll természetben is hozzájárúlni a költségekhez. Az utat Colombóig négy személy részéce nyugodtan számíthatom százötven fontba. . . ezért most százötven fonttal kevesébbet adok, és kaptok mind a négyen egy-egy hajójegyet ellátással Colombóig. Ugyanis az éjjel egy né_ gytagú társaság megbetegedett valamelyfk ismerôsömnél, és véletlenül négy hajójegy volt náluk. Ezek a szegény beteg emberek már nem fognak zavarni benneteket, legalábbis így mondta az ismerôsöm, aki igen alapos ember. Eladta nekem a négy jegyet, éppen Colombóig szólnak, a Vulkániára, amely délben indul, kettô elsô osztályú; és kettô az inasok részére harmadosztályú. A két elsô osztályúval utazhat Rozsdás és a Kölyök, a harmadosztályúval Bunkó és a Fôorvos.
- Ötven font értékben elfogadjuk - mondta Rozsdás.
- Százhúsz - siránkozott a Nagy Fônök.
Rövid rugdosás után megállapodtak kilenevenben. Morbitzer átnyújtotta a jegyeket az igazolványokat és négyszáztíz fontot Frednek, hogy Colombóban, ahol bevárja a többieket, hajót béreljen.
- HalIó! Csakhogy ruha is kell ehhez -mondta Rozsdás. -A Fôorvos és Bunkó utazhatnak ahogy akarnak. De a Kölyök meg én, ha leülünk az elsô osztályon így ebédelni, kissé gyanúsak leszünk.
Nagy nehezen szereztek két hatalmas bôröndöt, és a Nagy Fônök ismerôsei ellátták ôket a szükséges ruhával. Volt abban szmoking és vászonruha, sôt Rozsdás gardróbjában egy csíkos, zöld golföltözet is. Ezek után Piszkos Fred megállapodott velük, hogy Colombóban bevárja ôket miután ô a csempészekkel elôbb indul.
- Colombóban lesz hajó és legénység, azután teljes gôzzel megyünk Rangoon felé. Isten veletek.
2.
A Vulkánia igazán luxushajó volt. A ventillátorok szüntelenül zúgtak, a boyok hordták a jeges italokat, fekete lábuk serényen futott fel és le a lépcsôn, csörögtek a poharak, és a hajó szíve, a modern motor, gumiba ágyazva szinte nesztelenül működött. Vacsorához Leven mérnök kissé elkésve érkezett, mert soká tartott, amíg a szmokingját felvette. A hatalmas, ragyogó parkettű ebédlôben már mindenki együtt ült, a hölgyek valamennyien selyemruhában, az urak pedig szmokingban. Némi feltűnést keltett dr: Verhagen, aki szintén hosszú idôt fordított az átöltözködésre, és végül egy csíkos,.zöld golfruhában jelent meg. Az általános megdöbbenést elismerésnek vette. Leven (petróleumkutató) meglepetésében nadrágjára éjtett egy kávéskanaÍat, valami fehér szósszal.
Ekkor Iéptett a terembe Earl of Sudessex, egy angol százados társaságában. A herceg, aki oldalágon áz angol uralkodóházzal is rokonságban volt, nem nézett ki többnek tizenkilenc évesnél, holott valójában huszonkettô is elmúlt már. Sovány, finom arcú fiatalember volt, és ifjú kora dacára már ezredes ôfelsége házi ezredében: Kíséretében volt Bradford vezérkari százados is. A százados negyven év körülirtek látszott. Zömök, középtermetű, okos arcú ember volt. Úgy viselkedett Earl of Sudessexszel, mintha a szárnysegéde lenne. Ôexcellenciája ragaszkodott ahhoz, hogy részt vegyen a közös étkezéseken. Senki sem hitte volna errôl a finom, lányos külsejű úrról, hogy kitűnô, kemény katona, aki legutóbb mint a gyarmatügyi miniszter megbízoftja egy bizonyosnak látszó háborút intézett el békésen odalent Kenyában; a leghatalmasabb bennszülött királlyal. Mint eljövendô gyarmatügyi államtitkárt emlegették, és fiatal kora dacára eléggé tapasztalt volt, mért öt szolgálati évét részint az afrikai, részint az indiai gyarmaton töltötte, Earl of Sudessex egy biccentéssel bemutatkozott a véndégeknek, mire ezek mintegy vezényszóra felálltak.
- Érdekes papas - súgta Verhagen doktor a barátjának, a földgázmérnöknek. Majd hozzátette halkan: - A katonaruha is van olyan féltűnô, mint a golföltözék.
A herceg igyekezett közvetlenül társalogni a szomszédaival, de a hangulat azért elég feszélyezett volt. Sajnos, Verhagen doktor is a közelé6en ült, és a herceg, talán mert feltűnt neki a golfruha, megszólította Rozsdást is.
- Ön elôször utázik a trópusra, uram?
- Nem, sir -felelte kissé zavartan. - Doktor Vérhagen vagyok, és az álomkór. . . a kutatás. . .
- Várjon csak! Doktor Verhagen! Megvan! Ön a Kongó mellôl, két év elôtt érdekes cikket írt az álomkórról; az egyik angol orvosi szaklapnak.
- Önnek ez feltűnt, sir? -hebegte.
- Természetesen. A gyarmati hadseregnek komoly problémája az álomkór. Örülök, hogy megismerhettem önt. Nagyon érdekesen említi egyik cikkében á lappangási idô szociális és erkölcsi összefüggését a bennszülôttek bűnözésével kapcsolatban.
- Igen. . . Hát az úgy volt. . . Azt hiszem; jobb lesz, ha errôl más alkalommal beszélhetnék excellenciáddal. Lehetnek a vendégek között olyanok is, akik nem rokonszenveznek az álomkórral.
Ezzel kivágta magát. A hercegnek neni tűnt fel a zavaros viselkedés. Megszokta, hogy tekintélytisztelô emberek képtelenek elfogulatlanul beszélgetni vele.
A százados nyugodt pillantása méreven szegezôdôtt Rozsdásra. Ez gyanakvóbb természetű volt. "Fene azt a Morvbitzert" - gondolta kínjában Rozsdás, és boldog volt, mikor véget ért a vacsora:
...Egymás mellett álltak a fedélzet korlátjánál. A Kölyök olyan csinos volt szmokingban, mint egy parkett-táncos. Csak ne lenne mindig szomorú. Rozsdás tisztában volt vele, hogy ha nem szeretné ezt a fiút, esze ágában sem Iett volna a furcsa részvénytársaságot összehozni. Sohasem vágyódott sok pénzre. Erre gondolt, miközben a kabinja felé tartott. A hajó közepén, közvetlenül a parancsnoki híd alatt, két fülke volt egymás mellett: a hercegé és a századosé. A fedélzetnek ezen a részén érezhetô legkevésbé a hullámverés, tehát ez a két legjobb lakosztály. Az ablakból fény szűrôdött ki, és halk beszélgetés hallatszott.
Rozsdás egyszerre megtorpant, és dermedten állva maradt. Tisztán, világosan, a herceg hangja hallatszott ki az ablakon:
- És maga biztos abban, hogy Tom Leven Birmában van?
- Biztos vagyok benne, excellenciás uram.
3.
Tom Leven!
Fél éjszaka álmatlanul hánykolódott. Micsoda hallat1an játéka ez a sorsnak? Mit akar ez a két magas rangú katona Tom Leventôl? A Kölyöknek nem szólt. Minek nyugtalanítsa? Mindénesetre jó lenne megtudni, hogy hová utaznak ezek, és mi közük van Tom Levenhez. A hajó nem megy tovább Colombónál. Hogy lehetne kihallgatni ôket? A két kajüt a hajó közepén áll, nem érintkezik más kajüttel, és izzólárripák világítják meg körül. A hídon legtöbbször ott a kapitány, és egy matróz külön ôrséget tart állándóan a nagy úr kajütje elôtt.
Hm:.. Világos, hogy mégis ki kell hallgatni ôket holnap. Igen, éppen holnap.
Délelött, mintha csak körülsétálna a hajón, úri passzióval bekukkantott a fedélközbe. Miután látta, hogy az egyik sarokban kártyáznak, oda igyekezétt, és valóban ott ült egy csoport közepén a Fôorvos Ur és Bunkó.
- Uraim -szólalt meg Rozsdás -, nincs önök között véletlenül egy szabó? Tegnap elszakadt á szmokingom" szívesen megfizétném a fáradságát, ha valaki megvarrná.
A Fôorvos Ur felemelkedett:
- Én szabó vagyok, kérem, szívesen megjavítom a szmokingját, de pénzt nem fogadhatok el érte.
- Hát akkor egy jó szivart. Az ötös kabinba jöjjön majd fel, barátom, ha megunta a kártyázást.
- Jöhétek én, kérem, most is.
- Törtérit valami? - kérdezte Rozsdást, mikor kettésben háladtak az elsô osztály felé.
- Még nem, de fog. Látod ott azt a két kabint? Este egy matróz szokott ácsorogni elôtte. Most is ott van: Elviszed a szmokingot, és vacsoraidôben feljössz. Én ma nem megyék le vacsorázni. Itt fogok állni a híd alatt. . . De ott a kürtô mögött, úgyhogy nem látszom. Té odamégy ehhez a matrózhoz a szmokingommal, és megkérdezed, hogy hova vidd, mert nem találod az ötös kabint. Ha a matróz elment veled a fordulóig, tedd le a szmokingot a kabinomban.
- Értem. És té addig beosonsz az ôrizetlenü) maradt kabinba, és ellopsz mindenfélét.
- Hallgatózni megyek be, te barom.
- Jó, jó... Azért, ha mégis elhoznál valamit; remélém, nem fogsz becsapni...
- Most a legfontosabb: éjfélkor vágd el a villanyvezetéket.
:..Este nyolckor, mikor mindénki vacsoránál ült, kivéve Verhagen doktort, az Earl kabinja elé állított matróz szinte dührohamot kapott aitól a részeg szabótól, aki sírva kérte, hogy énekélje el vele együtt a "God Save the King"-et, és mutassa meg neki az ötös kabint. Közben a szmokinggal együtt állandóan a matróz nyakába borult, míg ez megunta, és a gallérjánál fogva hurcolta Verhagen doktor fülkéjéhez, azután lihegve ment vissza az ôrhelyére. Az excellenieás úr és a százados éppen feljöttek az étterembôl. . .
Rozsdás a százados fürdôszobájába osont ezalatt. Arra számított, hogy úgy, mint elôzô napon, az Earlnél fognak feketézni vagy likôrözni. Ha nem hívja még a századost, abból nagy baj lesz. Szerencséje volt. A százados együtt feketézett felettesével. Rozsdás kiosont a fürdôszobából, és a vékony kabinfalra nyomta a fülét. A leghalkabb szót is tisztán hallotta. Tom Levenrôl nem beszélgettek.
Azért Rozsdás nem sajnálta meg, hogy hallgatózott.
- Ön szerint ez a Kvang Kínából való?
- Szerintem - felelte a százados - Kvang semmiféle hadseregben sem szolgált. Valami kínai bandavezér lehet, és önmagát tette meg gerierálisnak.
- Én azonban nem tekintem bandavezérnek. Elsôsorban tárgyalni fogunk vele. Ha Kvang elfogad engem királynak, akkor én elfogadom ôt generálisomnak. Egy bizonyos, hogy Birma északi határán igen nagy ember, és pénzáldozatba kerülne egy hadjárat.
- A franciák sem kívánják a hadjáratot, de még áldozatok árán is fontos lenne abból a szempontból, mert mind Hátsó-Indiába, mind Bitmába ezen a területen keresztül csempészik a fegyvert.
- Igen, igen... Biztató mindig, ha az angol és francia érdekek megegyeznek.
- Ha nem sikerülne ezzel a Kvanggal megállapodni, akkor a Hátsó-Indiából és Birmából összevont angol és francia csapatok elbánnának a generális hordájával.
- Erré csak legutolsósorban szánnám rá magam. Elôbb jön a "kerekasztal". Pénzzel, szép szóval, ranggal talán csak lehet hatni arra a Kvangra. Csakis akkor szánnám rá magam arra, hogy a franciákát és ezzel természetesen az angolokat is, csapatmozdulatokra vegyem rá, ha Kvang hajthatatlan lenne - mondta az Earl.
- Ne felejtse el excellenciád, hogy Kvang generálissal más olda)ról is tárgyalnak.
- Ismer valakit, aki már beszélt ezzel a Kvanggal?
- Okos ember az. Misztériumot csinál a személyébôl. Ott tanyázik az ôserdôbén mindenféle bennszülöttekkel együtt.. És eddig még nem állt szóba senkivel. Az bizonyos, hogy korlátlan úr a határon, és ha akarja, beengedi azt a hatalmas fegyvérszállítmányt, ami Kínán keresztül érkezik.
- Hát, mielôtt ez a szállítmány megérkezik vagy megállapodik velünk, vagy elindulunk ellene a franciákkal együtt. De éri rendületlenül bízom a kerekasztalban. Ezért szeretnék minél hamarabb elindulni Co)ombóból.
- Tizennegyedtkén jön értünk a "Radzeer" cirkáló, tehát mire megérkezünk Colombóba, már várni fog ránk.
"Unalmas dolgokat fecsegnek" - gondolta Rozsdás. Bár lehet, hogy még ennek is hasznát veszi. De most márjó lenne kijutni a százados kabinjából. Éjfélrejárhatott. Egyszerre kialudtak a lámpák. Valaki elvágta a vezetéket. Rozsdás a kajütablakból látta a kihunyó fényt. Máris kisurrant a kabinból.
4.
Másnap délelôtt Rozsdás elmondott mindent a Kölyöknek. A fiatal Leven jobban volt informálva a magas szemé)yiségrôl.
- Emlékszem - mondta -, hogy nemrégen benne volt a lapokban Earl of Sudessex küldetése. Van egy vitás terület Birma északi részén, amely közös francia-angol koncessziós terület lesz Earl of Sudessex fennhatósága alatt.
- De miért említették Tom Levent?
- Ezt én sem tudom - fe)elte elgondolkozva a Kölyök. - Sok zavaros ügy lehet a bátyám körül, amit nem ismerek. Úgy érzem, nagy igazságtalanság tôrtént vele.
- Nézd. . . végeredményben mégiscsak gyilkolt. Én is öltem már embert, de csak szemtôl szembe, önvédelembôl. Ne haragudj; de aki asszonyt öl..:
- Rozsdás... te most talán kinevetsz... de én... azt hiszem, ebben a gyi)kosságban van valami titokzatos, amit szeretnék megérteni, mielôtt elítélném a bátyámat. Miért ment el látogatóba a barátjához, miután gyilkólt? Miért csák akkor szökött el, mikor már bent volt a lapokban, hogy ôt gyanúsítják? Miért hagyta ott a kalapját gyilkosság után? Miért ment ki a fôbejáraton, és ahogy az újságban állt, még várt is ott egy darabig taxira, és cigarettára gyújtott? Ez mind nevetségesen hangzik. . . De az én fivérem nagyon okos ember, és ha már gyilkol, nem követ el ennyi baklövést.
- Hm. . . Persze, így már egy kicsit furcsán hangzik. Azt már hallottam, hogy a gyilkos hamisan adja a becsületszavát. De hogy taxira várjon a tett színhelye elôtt, és dohányozzon. . . De miért szökött meg, ha ártatlan?
- Te is megszökfél volna az ô helyében. Annyi bizonyíték szólt ellene, hogy menthetetlen volt; akkor is, ha ártatlan.
- Na, de valaki csak megölte a hölgyet?
- Akarsz egy analízist hallani?
- Mi?. . Ez megint o)yan mint az álomkór.
- Az analízis aprólékos elemzése valaminek, amit csak részleteibôl érthetünk meg. Valaki nyomban a fivérem távozása után belépett Helena Aldingtonhoz. Ott találta Tom Leven kalapját, és Ieszúrta a nôt, tudva azt, hogy mindenki Tomot fogja gyanúsítani. Errôl rni a véleményed?
- Szerintem az analízis olyan dolog, amit meg lehet fogni a gyilkos helyett, de nem lehet felakasztani. Hogy én is mondjak egy analízist: kinek állt érdekében elintézni a fivéredet, és megölni a nôt? Talán annak az embernek, aki a nô útján a fivéredtôl ellopta a tálálmányt.
- Bravó! Ez nagyon jó analízis. Mindenesetre, ha tudnánk, hogy ki nyújtotta be azt a hasonló találmányt, talán közelebbjárnánk az ügy megoldásához. Ha nem is ô ölte meg Helena Aldingtont, talán valaki, aki az ô személyével összefügg. Mi a véleményed?
- Hogy elég már az analízisen rágódni, menjünk inkább a büfébe.
...Este volt. Az lndiai-óceán zsíros fényű, sötét hullámaiból egy-egy fehéren ficánkoló repülôhal vetette feI magát. A Déli Kereszt, mint valami hátalmas Signum Laudis az éa végtelen zubbonyán, millió sziporkázó csillag között tisztán, hatalmasan ragyogott. Távolról sok lámpa tünedezett fel egyre kivehetôbben, míg végül a kikötô csillogását túllicitálva, hatalmas transzparens fénylett fel tisztán a távolban:

LlPTON'S TEA

Megérkeztek Colombóba.
5.
Rozsdás meghagyta a másik két Gyóntatónak, hogy keressék meg Piszkos Fredet. Ô meg a Kölyök riksakulit fogadtak nyomban, és a Fortba vitették magukat. Gyönyörű, hatalmas városrész a Fort, ahol a gazdag turisták és elôkelô urak laknak. Természetésen, a Grand Oriental Hotelben szálltak meg. Este megérkezet felderítô útjáról a részvénytársaság két másik tagja. Igen Ievert volt mindkettô.
- Mi van Piszkos Fredde)? - kérdezte Rozsdás idegesen.
- Meglátogatta egy barátját - felelte búsan Bunkó.
- Na és?
- Mit na és? A barátjának csapszéke van a külvárosban, ahol mellesleg rulett és ópium is járja. Fred már reggel megérkezett, azóta játszik és iszik. Azt hiszem, nincs már több nála a pénzünkbôl, mint ötven font.
A Kölyök elsápadt.
- Próbáltuk elhívni - folytatta Bunkó.
- És mit mondott?
- Hogy menjünk a fenébe.
- Vezessetek oda! - kiáltotta Rozsdás. .
Megindultak a fülledt estében Colombo külvárosa felé. Nemsokára a bennszülöttek vályogházai között jártak, fekete nôi fejek vigyorogtak rájuk kivilágított ablakokból, és nyekergô sípoló zene szólt.
Egy óra múlva megláthatták a "kapitányukat" a bennszülött negyedegyik játékbarlangjában. Fejbiccentéssel köszöntötte társait, és érdeklôdéssel meredt az asztalra. A maláji krupiémegpergette a rulettet, és futott a csontgolyó. Lapos homlokú, színes arcok meredtek elôre verejtéktôl fényesen. A 34-es nyert. Piszkos Fred megint betolt egy csomó bankjegyet. A három Gyóngyató és a Kölyök sejtették, hogy valamennyiük védelmezésére és az expédíció céljaira fordítandó költségeket sikkasztja éppen a kapitány, de mit lehet csinálni? Szakállában babrálgatva, három egyforma kínai copfot sodort kávészínű, ôsz szôrzetébôl Fred, azután mosolyogva hátrafordult:
- Hogy vagytok?
Barátai azonban a csontgolyót figyelték, amelynek a húszason kellett volna megállnia ahhoz, hogy az expedíció sorsa ne legyen kétséges. A gyékénypadlójú kis szobában fojtó, forró bűz terjengett, toprongyos tamil, néger és kínai alakok állták körül az asztalt egymáshoz torlódva, és a cvikkeres maláji krupié állandóan vigyorgott. Egy távolabbi hélyiségbôl citeraszó hallatszott. A golyó a tízesnél állt meg. Piszkos Fred derült mosollyal emelkedett fel á helyérôl, és egy rántással kissé feljebb húzta szíjánál fogva a nadrágját, azután így szólt:
- Bocsánat, uraim, de azt hiszem, itt csalnak.
A következô pillanatban egy késpenge villant meg a kezében, végigszaladt az asztal posztóján és nyomban látható lett egy gumicsô, amely a készülék alatt kezdôdött, és a krupié kezében végzôdött, és így módot nyújtott arra, hogy egy nyomásra a szaladó golyót odafűjtatott levegôvel kibillentse abból a lyukból, amelyben a Iegnagyobb tétnek megfelelô szám van.
A krupié vigyorogva felemelkedett, azután revolvert rántott, dé félúton sem volt a revolver a zsebébôl, mikor Piszkos Fred a lámpácól lehulló moszkitók számárá odahelyezett cseréptálat a fejéhez csapta, hogy a maláj vérbe borultan bukott hátra, közben másik kezével a közelében összemarkolható bankjegyeket gyorsan az ingmellébe süllyesztette. Mindez villámsebességgel játszódott le, és nyomban utána leírhatatlan zűrzavar támadt. Valaki hátulról késsel ugrott a kapitánynak, ezt a Fôorvos **úr egy lódítással keresztülvágta a rulettasztalon. Lövés dörrent, á helyiségben levôk kezében kések, revolverek tünedeztek elô. Piszkos Fredet bizonyára darabokrá tépik, ha Rozsdás váratlanul egész testével neki nem veti magát a rulettasztalnak, amely felborult, és szétnyomta a köcülállókat. Bunkó veszélyes sodronykötele egy óriás kínai tehechordó fejét hasította be, és a Fôorvos Úr váratlan ötlettôl áthatva, vaktában lövöldözni kezdett. Néhányan sikoltoztak.
A Kölyök dermedten lapult a falhoz. Itt megölik ôket! Azután Rozsdásra esett a pillantása. Ijedt csodálattal nézte.
A vörös fiatalember szétterpesztett Iábakkal állt, bikacsöke jobbra-balra csapott, és ahova csapott, ott hús szakadt, rúgásra lódult láb térdkalácsban tört ki, szúrásra émelt kéz négy ujja morzsolódott össze örökre bénultan, ha valaki mégközelítette, azt hozzácsapta megint a többihez; és végül, mint valami megvadult démon leszakította a mennyezetrôl függô olajlámpát, és mindenestül belevágta a pillanatra meghátráló támadói közé. Néhány ember meggyulladt, és a földhöz verdeste magát üvöltve, a láng á gyékényekbe, a felborult asztalba is belekapott, és kísérteties, táncoló, sárga fény világította meg alulról az emberi mivoltukból kivetkôzött verekedôket. A bejáraton azonban újabb és újabb segítôk szivárogtak be. A Fôorvos Úr, kezében egy csonkká tört székkel, irtózatos csapásokat osztogatott maga körül. Piszkôs Fred a verekedôk lábai alól bánkjegyeket kaparászott össze, míg valaki nyakszirten nem csaptá, erre felugrott, és elindult a kijárat felé. Mintha nádszálakat hajítana félre, úgy nyílt az út körülötte. Ugyanis derékmagasságban két kést fogott á kezében, és nyugodt, lassú mozdulatokkal jobbra-balra döfött egyet-egyet. Amikor elérte a hátsó ajtót, megemelte a sapkáját és távozott. A szoba teli lett füsttel, az emberek támolyogtak a söntés üvegajtaja felé, ahol váratlanul Bunkó nyitotta meg az utat, egy nyolcvankilós hivatásós néger verekedô jóvoltából, akit mindenestôl belevágott az ajtóba, hogy üveget, keretet kitört, amint véresen átzuhant a söntésbe, és fekve maradt. A Gyóngyatók minden keze ügyükbe esô romot ellenfeleikre hajigálva, visszavonultak a hátsó bejáratig, és nemsokára kinn voltak az éjszakában. A vendéglô vályogépületébôl már felcsaptak a lángók, sípolás, kiabálás, szaladgáló emberek mozgalma látszott a fôbejáratnál, és a négy fehér futni kezdett.
- Állj! - kiabálta Rozsdás. - Szent Isten, a Kölyök! Ottfelejtettük!
Rohantak vissza. De Rozsdás mindnél elôbb járt. Soha életében nem érzett ilyen aggodalmat. Szegény kis gyenge fiú! Most érezte csak, hogy mennyire megszerette. Rohant a hátsó bejáraton keresztül. Fojtó füstoszlop csapott az arcába. Szája elé kötötte a zsebkendôjét, és belevetette magát a fGstbe. Lángok csaptak ki a rulettszobából. Hogy találja meg a fiút? R sűrű füsttôl nem lehetett látni; és lépten-nyomon mozdulatlan testekbe botlott. Itt igazán tiszta munkát végeztek.
Fulladozott és szédült. Végre egy felcsápó lángnyelv villanásánál meglátta a fal mellett Levent. ü**lô helyzetben volt, ahogy ájultan lebicsaklott a földre. A vállára dobta, mint valami zsákot. Közben úgy érezte, hogy már ég, a bôre repedezett a forróságtól. Vakon tapogatódzott a fal mentén, egy lángoló gerenda hullott le mellette, és megpörkölték a szikrák. Erezte, hogy elveszíti az eszméletét. . . Azután kibotlott egy nyíláson, és továbbvonszolta magát. . .
A ház mögé ért, ismét a csillagos ég alá, néhány lépésnyire az országúttól, amelyen az elôbb rohantak. Nagy lélegzetet vett, és a Köly:*köt a földre tette. S a lángoktól megvilágított úton három barátját pillantotta meg. Egy szemközt ház falánál küzdöttek keményen vagy ôtveri bennszülött ellen. Hátukat a falnak vetve, egyelôre távol tartották még maguktól ellenfeleiket, de látszott, hogy pillanatokon belül összecsap felettük a dühödt népség. Rozsdás élôhúzta a bikacsököt, még egy mély lélegzetet vett, azután óvatosan elindult a verekedôk felé, hógy hátulról közibük csapva utat nyisson. Ekkor az országút Fort felôli részérôl vad szirénázással megérkezett a riadókészültség autója.
Mire véget ért a színjáték.
Mindenki futott.
Itt ugyanis a környéken sem panaszos, sem felperes nem élt, az esemény valamennyi résztvevôjé, fehérek és színesek, leütöttek és megcsaltak, támadók és védekezôk valamennyien a büntetô töcvénykönyvbôl jóI ismert vádlottak kitérjedt családjához tartoztsk.
Rozsdás is gyorsan "dekkolt" az országúti árok mellett, és kétrét görnyedve szaladt, miközben bizony elég tapintatlanul, mint valami taligát, csuklóinál fogva vonszolta maga mögôtt a Kölyköt.
6.
...Fél óra múlva egy kiégett gyapotmezôn megállt. Nagyot sóhajtott, és letette a terhét. Mert csak addig húzta a földön a Kölyköt, míg a rendôrség közelébôl kiért, azután már vitte.
A fiú mozdúlatlanul feküdt.
- Na! - szólt rá Rozsdás és megrázta. - Mit betegeskedsz itt, te kis hülye? Legúggolt mellé a földre, és néhányszor megütögette az arcát, majd kinyitotta a fiú kabátját, hogy megdörzsölje a szívét. Azután rögtön újra becsukta.
A Kôlyök nô volt.
Kabócák ciripeltek kórusban, és a kiégett gyapotmezô kókadt virágai kissé megcsóválták kelyhűket a finom esti fuvallatban, amit a dagály hozott magával. A mozdulatlanul ragyogó mennyboltról szépen megindult egy csillag, és hosszú, fehér utat hasított hirtelen az ég alapszínén.
Rozsdás füttyentett egyet, azután megvakarta a fejét. Na, ez jó kis marhaság. Köszönöm szépen. Azért ha visszagondolt arra, hogy mit vállalt ez a lány, és mit vitt véghez, csak amióta ô kiszedte a Krokodil kézébôl, ôszinte tisztelettel nézett a Kölyökre. Vajon hány nô van a világon, aki ezt megtenné a fivéréért?
Nyomban elhatározta, hogy a leányt nem világosítja fel arról, amit megtudott. Különösen annak nincs értelme, hogy a barátait is beavassa. A Kölyök kinyitotta a szemét. Nagyot sóhajtott, aztán felült.
- Jobban vagy? - mordult rá Rozsdás.
- Igen. . . Ugy érzem. . .
- Akkor egykettô, gyerünk!
Csendesen elindultak egymás mellett a város felé.
- Gazember voltál, az is maradsz, és mindig az leszel.
- Hagyjuk ezt az örôkös személyeskeáést - felelte Piszkos Fred. - A pénz elveszett, és vége.
A Fôorvos Úr leköpte.
- Ideges emberekkel nem lehet tárgyani -mondta Fred, és letörölte az arcát. -Mit akartok? Tartozom benneteket ma este egy tisztességes hajóval elindítani Birmáig, és visszahozni. Jelenleg hajnali öt óra van, és majd ráértek hasonló udvariatlanságokra, ha ma este fél tizenegykor nem áll rendelkezésetekre a hajó.
- Hogy akarsz pénz nélkül hajót szerezni?
- Felvilágosítással nem tartozom nektek, csak hajóval, legénységgel és ellátással. Fél tizenegykor tehát legyetek a sziget déli végében. Point de Galle gátjánál, a halászkikötônél. Másfél óra innen. Figyelmeztetlek benneteket, hogy idôre ott legyetek, mert ménetrendszerű pontossággal indul a hajó.
- Miféle hajó lesz az? - kérdezte Rozsdás.
- Mit tudom én - felelte Piszkos Fred -, majd szerzek valahol egyet. Szervusztok. - És ment. A többiek ôszinte tisztélettel néztek utána. Amint zsebre dugott kézzel, csámpás járása felett ingadozó felsôtesttel, nyugodtan haladt, maga volt a megtestesült önbizalom. A társaság ezútán elszéledt, miután megbeszélték, hogy este hol találkoznak. Búnkó és a Fôorvos Úr egy régi barátjukat látogatták meg a fegyházban, á Kölyök visszament á hotelbe, hogy pihenjen estig.
- Szervusz - nyújtotta a. kezét Rozsdásnak. - Most már másodszor mentetted meg az életemet, és én nem is tudom. . .
- Hagyjuk ezeket a marhaságokat. Ne mondj többé ilyeneket, ha azt akarod, hogy jóban legyünk.
- Azt akarom - felelte buzgón, ôszinte, nagy csillogó szemmel a Kölyök, és Rozsdás kissé elfordította á fejét, mert zavacba jött a lány pillantásától:
- Hát eredj a hotelbe, este érted jövök. Szervusz. - Gyorsan otthagyta a Kölyköt, és anélkül, hogy hátcafordult volna, ment. Pedig, ha hátrafordul, látta vólna, hogy barátja hosszan néz utána.
8.
Ezután Rozsdással olyasmi történt, ami felmenô ágon száz évre visszamenôleg nem fordult elô a családjában. Könyvtárba ment. A colo_mbói városi könyvtárba!
Egy kötetnyi régi évfolyámú londoni újságba mélyedt és olvasott. Sokáig olvasott, miközben a ruhája, eipôje, az újság, az asztal, a padló, sôt a faI füle is hamus lett a nagy mennyiségű cigarettától, amit közben szívott.
Tom Leven kapitány gyilkossági ügyét olvasta el valamennyi lapból. Az egyik Íap például leírta az épületet, összes méllékbéjárataival. A másik lap megemlítette, hogy Tom Leven egy katonai jellegű találmánya ellopásával gyanúsítottá Helena Aldingtont. Ercôl csak néhány sort írtak, miután katonái üggyel függött össze. De szó esett a kalapról, amelyet a kapitány ottfelejtett, a halott boncolási jegyzôkönyvérôl, amely megállapította, hogy a szúrás az íróasztalon fekvô, hegyes papírvágó késsel elölrôl történt, a szívet járta át, és azonnali halált okozott. Ugyancsak az íróasztalon feküdt Thomas Leven revolvere használatlanul. Ezután a cendôrség dicsôítése következett, hogy milyen gyorsan, hány fotót készítettek, és hogyan hallgatták ki a személyzetet. A tôr markolatáról sikerült ujjlenyomatot venni, és a sofôrt is felkutatták, aki Leven kapitányt eÍvitte. Az áldozat az ajtó mellett feküdt arcra borulva, az íróasztalfiókokat kihúzta a tettes, nyilván keresett valamit. Rozsdás mindent jól megjegyzett.
Azután lement egy nemzetközi kocsmába, pálinkát rendelt, és három órán át gondolkozott. Késôbb a Grand Oriental Hotel portása telefonon jelentette Bradford vezérkari századosnak, hogy egy úr kíván személyesen beszéni Earl of Sudéssex ôexcellenciájá.val. Earl of Sudessexhez csak a századoson keresztül lehetett bejútni.
- Ki ez az úr?
- Doktor Verhagen.
- Közölje vele, hogy Qexcellenciája nem fogadhatja, csak ha írásban kéri a kihallgatást kellô mégokolással.
Fél óra múlva megjelent a néger boy egy borítékkal, amely a századosnak volt címezve. A levélben ez állt:
"Dr. Verhagen tisztelettel kihallgatást kér ôexcellénciájától, Tom Leven ügyét illetôen, addig is zárom levelemet, kiváló tisztelettel. Kelt, ma."
- Vezesse hozzám ezt az embert - mondta a százados.
Nemsokára Rozsdás jelent meg, ünnepélyes alkalmakra tartogatott zöld golfruhájában. A százados nem kínálta meg hellyel. Okos, kutató szemével mozdulatlanul fixírozta a látogatóját.
- Mit akar? - szólította meg végül.
- Ôexeellenciájával szeretnék beszélni Tom Leven ügyében.
- A két évvel ezelôtt halálra ítélt katonát gondolja?
- Úgy van. Meglepô véleményem támadt ebben az ügyben.
- Nem értem, mi köze lehet az ügyhöz és az ön véleményéhez ôexcellenciájának?
- Ugy tudom, ôexcelleneiája utazása bizonyos fokig összefüggésben áll ezzel az üggyelvágtá ki merészen.
- Ezt honnan tudja? - kérdezte nagyon keményen Bradford.
- Kérem; én a kihallgatást nem a szó rendôri értelmében kértem. Hogy mit honnan tudok, az magánűgyem.
- Vigyázzon, uram! Kátonai titkok talán mégsem képezhetik az ön magánügyeit! Mondja el; kérem, nekem, hogy mit akar, és ha alkalmasnak látom, közlöm ôexcellenciájával.
Rozsdás szép lassan felforrt.
- ˇ Ha ôexcellenciáját nem érdekli a mondanivalóm, akkor azokat más, felsôbb hatóságokkal fogom közölni, megemlítve ezt az elutasítást is.
- On represszáliákkal fenyeget?! Ön erôszakosan merészel fellépni ezen a helyen?
- Kérem. Már távozóm is.
- Vakmerôen beállított értesülések alapján - mondta Bradford - blöffölni akar itt. Hogy miért, azt nem tudom, de ez a körülmény elegendô ahhoz, hogy elutasítsam, és figyelmeztessem arra, hogy nagyon megütheti a bokáját, uram, ha ezzel az üggyel foglalkozik.
- Azt hiszém, ha bebizonyítanám, hogy Tom Leven ártatlan volt, és egyben kiszolgáltatnám az igazi bűnöst egy nagy horderejű találmány megszerzéséhez is közelebb hoznám Angliát.
A százados egy ideig nézte, mint aki habozik, hogy belemenjen-e a témába ezzel az idegeii embérrel. Végül így szólt:
- Maga inkább az álomkórral szokott azelôtt foglalkozni. Térjünk át talán erre a tárgyra. Én a napokban két egymáshoz erôsített üveglap között néhány trypanosomát kaptam, ugyanis magánéletemben szenvedélyem a mikroszkóp. Mindenfelôl küldetek magamnak űveglapok között fertôzött vércseppeket. Nos, kérem, én a trypanosomák körül fehér foltokat láttam. Meg tudná nekem magyarázni, mi ez?
- Én Tom Leven ügyében jöttem. . .
- Ígérem magának, hogy minden kívánságát teljesítem, ha megmondja, hogy mi az a trypanosoma - mondta Bradford keményen.
Nagy csend volt.
- A trypanosoma, barátom, amirôl maga sohasem hallott -szólt a százados -, az álomkór bacilusa. Az álomkóré, amelynek maga hírneves kutatója. Én már a hajón gyanakodtam, de kerűlni akartam egy undorító leleplezést. Nem tudom, melyik állam vagy ügynökség hírszerzôjér csak azt tudom, hogy nem orvos, és nem Verhagen. Hanem kém. Lehet, hogy pénzt akar a hercegtôl, lehet; hogy csak valami intrika keresztülvitelével bízták meg. Utolsó szava önhöz: hordja el magát innen, mielôtt intézkedem, hogy örökre kitiltsák az angol impériumból.
- Százados úr - felelte türtôztetve magát Rozsdás -, lesz még idö, mikor megbánja ezt az eljárását.
- Távozik, vagy más eljárást óhajt?
- Csak egyet óhajtok - mondta Rozsdás az ajtóból -, hogy valaha önnel olyan helyen találkozzam, amely nem áll angol fennhatóság alatt.
lgaz, hogy azútán nagyon sietett. Még az utcán is morgott magában. Micsoda dölyfös alak egy ilyen angol katonatiszt? Azután úrrá lett rajta a gyerekes hajlam, és azon tűnôdött, hogy milyen érdekes dolog ez az üveglapokkal. Egyszerűen jól egymáshoz szorítják, és akkor jobban megóvja azt a vércseppecskét vagy akár leheletet, ami a két lap között van, mint leónozott doboz a szardíniát. Es ekkor mikroszkóp alá teszik. **így szállítanak egy csepp vért világrészeken át és még a fehér foltok is épek maradnak. Remek.
Egy másik kocsmában rozspálinkát rendelt és hosszú, barátságos hangú levelet írt az angol hadügyminiszternek.
9.
A kora esti órákban Earl of Sudessex és a százados, impozáns díszszemle után elhajóztak a "Radzeer" clrkálón.
Tíz órakor a négy útitárs, Rozsdás, Bunkó, a Kölyök és a Fôorvos Iegyalogolt a pálmafasorral szegett országúton Point de Galle-ba. Sötét felhôk gyülekeztek az égen, barátságtalan, áthatolhatatlan, fekete éjszáka volt. lgazi vihar elôtti indiai depresszió nyomasztotta a levegôt. Ebben a kikötôben csak néhány halász élt, ott száradt a hálójuk, és üres ladikjaikat kihúzták a partra. Távolabb elszórt lámpák sora látszott, ott volt Colombo karanténje. Hatalmas elkülönített terület, amelynek a mély tengerbe nyúló kikötôjében néhány hajó vesztegelt sárga zászlóval, mert útközben kolerát vagy papagájkórt kapott valaki a hajón. A sziget déli részében épített megfigyelôházakban kellett tölteniük hat hetet mindazoknak akik a beteggel vagy betegekkel együtt utaztak. A barátságtalan, elhagyatott kórházépületek körül zúgva hajladoztak a hirtelen támadt, süvöltô monszun erejétôl a karesú palmyra pálmák. Ha Piszkos Fred valami csempész barátjával összeállt, itt nagyszerű hélyet talál arra, hogy felvegye a barátait. Nemsokára egy kis gôzös közeledett. De csalódtak. Gyorsan elsietett Colombo irányában. Fél tizenegy elmúlt, hol késik Fred? A messzi láthatáron nem látszott lámpa, csak egy közeledô szép hadihajó. Na, ezt elvihette volna az ördög. Fred és üzletbárátai nem szerettek hadihajók közelében tartózkodni. Ez a szép páncélos pedig éppen itt kezd manöverezni. Ha Fred meglátja messzirôl bizonyára nem mer idejönni saját gôzösével.
- Azt hiszem, innen ma nem indulunk - mondta Bunkó. - Ha Fred meglátja ezt a páncélost, akkor holnap sem mer ideállni.
A sötétben hirtelen csobbanásokát hallottak, nagy ladik állt meg a part mellett, és Piszkos Fred ugrott ki belôle.
- Na, gyerünk, gyerünk - mondta gyorsan, suttogva -, beszállás.
- Hol a hajó? - kérdézte ámultan a Fôorvos.
- Tán kiüsse a szemedet? ltt áll. Ez csak megfelel? O)yan száz mérföldet megy óránként, mint a pinty. Egy évre való szén, olaj és pókerkártya van benne. Csak gyerünk már, mert lopott hadihajóval nem jó itt ácsorogni.
Dermedten álltak. A világ történetébén példátlan eset megrendítette ôket. Egy hatalmas, gyönyörű, modern páncélos hajót talán csak mégsem lehet egyszerűen elkötni? És még ijesztôbbé tette az eseményt az a magától értetôdô közvetlen egyszerűség, amellyel Piszkos Fred az ügyet közölte velük, nem értve, hogy lehét ezen csodálkozni, mintha már többször büntették volna meg gazdátlan hajók eltulajdonításáért.
- Ember! - kiáltotta Rozsdás. - Ezért mindnyájunkat felkötnek.
- De kicsinyes vagy ma! Persze hogy felkötnek. De hát hadihajó lopásért csak nem adnak Signum Laudist? Na jöttök, maradtok, vagy mifene? Fél tizenegy elmúlt, és nem szeretnék késéssel indulni.
Bunkó meghatottan nézett a gyönyörű cirkálóra, azután csodálattól és tisztelettôl remegô hangon mondta: -Nagy vagy, Fred...
Húsz perc múlva a "Balmoral" nevű sorhajó, ôfelsége keleti flottájának egyik legmodernebb cirkálója, teljes gôzzel elindult a részvénytársasággal Calcutta felé.

### NEGYEDIK FEJEZET

Egy beteg matróz és egy egészséges ötlet közötti összefüggés. Ellátják magukat szivarral, és túlélik a katasztrófát. Rozsdás karriert csinál.
lgen. Ez megtörtént. A világsajtót nem járta be az esemény, mert az angol admiralitás, érthetôen, restellte. Valóban megtörtént korunkban, sôt napjainkban, hogy néhány elszánt ember, miután nem volt útiköltségük, felkaptak egy cirkálóra, mint facér pékinas, ha kerékpárt lop, és elpályáztak vele. A hajnáli órákban szikratávírók és rádiók tömege üvöltött, paranesolt, rendelkezett, felelt és kérdezett. Londontól Szingapurig pattogtak a jelzések, és az lndiai-óceán mindén pontjáról torpedórombolók és hadihajók siklottak eszeveszett gôzzel, kikutatni elragadott társukat.
Az elsô vizsgálát csak annyit állapított meg, hogy a Dél-Timor-szigetekrôl Colombo felé igyekvô "Balmoral" nevű páncélos egyik matróza útközben gyanús tünetek között megbetegedett, és a csatahajó sárga zászlóval kötött ki Point de Galle közelébén, a karantén m.agasságában, de a parttól jó távol elhelyezett bóják között. Az orvos kiszállt a cirkálóra, és miután koleragyanúsnak találta az esetet, a teljes személyzet, a kapitánnyal együtt, a karantén melletti magaslaton felépített katonai megfigyelôbe került. A trópuson nines szigorúbb úr, mint a járvány. A legutolsó kínai dzsunka vagy a legnagyobb angol hadihajó egyformán megfigyelésre és karanténba kerül, legfeljebb az utóbbi (mind a hajó, mind a személyzet) kűlön elbánásbari részesül. A karanténban lehorgonyzott járművekre egy kis ôrhajó felügyel, amely háromóránként kifut a tengerre, és sorra veszi a járműveket. Az ôrök errefelé kérdezés nélkűl lônek, akár a partról, akár a tenger felôl közeledik valaki.
A karanténeljárás kivétel nélküli szigorúságát csak az tudja méltányolni, aki már volt a trópuson, és tudja, hogy egyetlen hajókötél vagy láda a gyanús hajóról, amelyen egyetlen beteg ember van, beviheti a ragályos betégséget, amit az egyenlítôn túl a modern orvostudomány legnagyobb erôfeszítése sem gátolhat meg abban, hogy napokon belül elharapódzék, és hetek alatt tízezreket (de elôfordult már az is, hogy százezreket) pusztítson el. A karantén katonai intézmény, és harca a trópus százféle öldöklô betegsége ellen könyörtelen, szigorú, rideg, áthághatatlan.
Az égen gomolygó sötét felhôk, a szél és a koromfekete indiai éjszaka tették lehetôvé, hogy Piszkos Fred "elkösse" a cirkálót, amely jó messze kint állt a tengeren.
Midôn délután szemet vetett a gyönyörű hajóra, és furdálni kezdte ez a rögeszmeszerű gondolat, visszament Colombóba, ahol a régi bórgyár használaton kívül helyezett szennylevezetô csatornájában néhány régi barátja Iakott. Közöttük egy igen kövér, félszemű ember, akit Pattersonnak hívtak, valamikor révkapitány volt Hollandia egyik kikötôjében, de iszákossága miatt elesapták, és azóta rabszolgakereskedést folytatott Colombóban, két társával égyűtt "Gyújtogatóval", aki jobb idôkben hajógépész volt és a "Púpos Lemmel", aki egy affémál eltôrte a gerincét, és azóta púpja van. Hárman a sziget belsejébôl elkábított bennszü- lôttéket rakták fel mint teherárut bizonyos hajókra, amelyekkel üzletileg együtt dolgoztak. Az elkábítás gumibot útján történt, és a bennszülött, mire magához tért, már összekötözve feküdt társaival egy halomban, mint csirkék a piacon, valamelyik "rabszolgahajón". A zónán kívül esô vizekre, a Marquesas- vagy a Társaság-szigetek valamelyikére szállították ôket, ahol néhány lelkiismeretlen magánvállalkozó guanót termelt, vagy erdôt irtott.
Patterson, miután elitta a szállítmány árát, társaival újra visszatért Iakni a régi bôrgyár használaton kívül helyezett csatornájába. Itt kereste fel Piszkos Fred, hogy megnyerje tervéhez, és segítsen hirtelenjében megfelelô matrózokat verbuválni.
- Hé, Pat! -köszönt rá Fred. - Húsz egészen kitűnô legényre lenne szükségem, és mellesleg mind a hármatokra. Nagy üzlet.
- Jöhet - mondta Patterson, pálinkától alig hallható, rekedt hangján. Hosszan tanácskoztak Piszkos Freddel. Fred elmondott mindent Pattersonnak és a két másiknak. Kétezer-ötszáz fontot ajánlott nekik és ánnak a húsz embernek, akire még szükség volt. Ezt a kélezer-ötszáz fontot a saját részesedésébôl ajánlotta fel, és megígérte, hogy a többiekre esô részbôl is kapnak valamit, ha sikerül az expedíció. Patterson és barátai ráálltak az alkura. Van itt elég kipróbált, régi matróz a csempészek között. Mind örömmel mégy neki a "mókának".
Estére együtt volt a húsz ember. Szerelótôl kezdve szakácsig képviselve volt köztük egy hajó komplett legénysége.
A szél süvöltött, az éjszaka egyre sötétebb lett; és huszonnégy nyugodt, elszánt ember egy vitorláson (talán mondanom sem kell, hogy lámpa nélkül) nekivágott a tengernek. A karantén magasságában bevonták a vitorlákat, és csendesen eveztek. Még jó messzelátóval sem vehették ôket észre a nagy hullámverésben, az alacsonyra szállt párák fülledt ködétôl befedett éjszakában. Fokonként haladva, odasimultak a páncélos oldalához. Az egyik matróz felmászott, és húsz perc múlva mindannyian fent voltak. Az utolsó ember elôbb szépen kiverte a vitorlás fenekét. A bárka percek alatt elmerült.
A "Gyújtogató" egy kézilámpával nyomban a kazánhoz siétett. Volt itt mechanikus, kormányos, tüzér, mindenféle szakember egy hadihajó személyzetének megfelelô tudással. Fél óra mú)va, mikor a vihar erôsödött, hajójuk kérnényébôl keskeny füst szállt fel.
...Tíz óra után a hajó, mint egy bokor mögül kiosonó hiúz, kissé a hullámverés irányába kezdte fordítani az orrát. Ez volt a jó alkalom. A gôzszerűen hömpölygô, sűrű, langyos ködpárában az orra elé tartott tenyerét sem látta az ember.
Így siklottak igazán mesterien, szinte észrevétlenül egyre távolabb és távolabb. Mind sűrűbb lett a füst a kéményben, és végül félgôzzel elfordultak a sziget végérôl, hogy a karanténból már nem is láthatták ôket, és északnak tartottak Point de Galle halásztanyái felé. Közben a fedélzeten fürge emberek szaladgáltak fel és alá, hogy kitapasztalják a hajó rendszerét, gépét és kapcsolását úgyhogy mire Piszkos Fred kiadta az utasítást: "Lámpákat meggyújtani", a cirkáló két perc alatt kivilágosodott. Colombo közelében egy kivilágított cirkáló kevésbé gyanús. Közben a szél csak süvöltött, és a felhôk gyűltek, aminek Piszkos Fred és társai igen örültek.
Azután beszálltak a részvénytársaság tagjai, és á "Balmoral" teljes gôzzel elindult a viharos éjszakában. . .
A vizsgálat megállapította, hogy éjfélkor a "Balmoral" horgonyt vetett Sabang-sziget kikötôje elôtt, felszólították a révkalauzt, hogy e szokatlan idôben vizet, igen nagy mennyiségű konzervet és három láda szivart rakasson fel nyomban a hajóra. Miután a kérést éjfél után nem akarták teljesíteni, a "Balmoral" a partnak szegezte ágyúit (világosan látszott amint leveszik a védôburkot), és a kapitány kijelentette, hogy amennyiben öt percen belül a kívánalmakat nem kezdik berakni, az angol cirkáló lôni fogja Sabangot.
Ezután gyorsan ment a berakodás.
Sabang után a hajónak nyoma veszett. A pontban egy órakor kitörô ciklon, amely emberemlékezet óta ilyen borzalmas erôvel nem dühöngött az óceánon, lehetetlenné tette az. üldözést. Városokát pusztított el a vihar, szigeteket nyelt el a szökôár, és a hajók a nyílt tengeren igen nagy számban süllyedtek el, ha nem tudtak idejében kikötôbe érni.
Reggelre a "Balmoral" eltűnt. A mindenfelôl üldözô, egymással állandó összeköttetést fenntartó cirkálók és hadihajók hálózatán keresztül egy vitorlás csónak sem mehetett át észrevétlenül. Rejtély maradt: mi lett a "Balmoral"-lál? Ha nem repült el, akkor valamelyik kikötôben vagy a tengeren kellene lennie. És a "Balmoral" sehol sem volt. Admirálisok és révkapitányok, közlegények és tábornokok értetlenül álltak a csoda elôtt. Repülôrajok napokig figyelték az óceán minden kis foltját, pontosan tisztázták minden hadihajó nevét, azonosságát, és hogy az elôírás szerint megjelölt helyen van-e. Végül megállapították kétséget kizáróan, hogy a "Balmoral" a rendelkezésére álló hatórányi idô alatt eltűnt az Indiai-óceánról. Holott hat óra alatt ezt csak repülôgép teheti meg.
Az admiralitás kénytelen volt belenyugodni abba, hogy a század legnagyobb bűnténye és legnagyobb csodája esétt meg. Elloptak egy hadihajót, és soha többé nem került elô. Nem egy zsebórát, nem is egy bennszülött kénut és nem egy felöltôt a kávéház ruhatárából, hanem kifejezetten egy teljes páncélos cirkálót, ágyúkkal, munícióval, reflektorral, páncélzattal és konyhaedényekkel együtt, leakasztották a horgonyról, elvitték és megtartották. Öreg tengernagyok még évek múlva is elpirultak, ha eszükbe jutott a "Balmoral" esete.
2.
A szél elállt, és a gomolygó, fekete felhôk alacsonyabbnak látszottak, mintha az égbolt egy földszintes ház teteje Ienne. Mozdulatlan és pállott volt a vihar elôtti szélcsend forrósága.
- És most mi lesz? - kérdezte Rozsdás - Mert hajnalban egy világrészt fognak mozgósítani érdekünkben.
Ez már Sabang bevétele után történt, útban Calcutta felé, tehát valamennyien szivaroztak.
- Szerintem -felelte Piszkos Fred -egy órán belül szép kis látványos revű kezdôdik kedvelt tengerünkön, felhôszakadással és északkeleti széllel egybekötve. Addig reméljük, hogy nem fedezik fel a hajó eltűnését. Aztán jó néhány óráig az üldözés lehetetlen lesz, és mi eljutunk Calcuttáig. Calcuttában, amit lehet, összeszedünk a hajón, partra ugrunk, aztán már csak át kell hajóznunk Rangoonba. A gazdátlan hadihajót meg vigyék vissza, ha annyira kell nekik.
- Es hogy jutunk el Rangoonba? - kérdezte a Fôorvos.
- Miért? - kérdezte Patterson alkoholtól rekedt hangján, amelybôl néha füttyentésszerű asztmatikus suttogás tört elô. Éppen egy üveg francia konyakkal foglalkozott, amit a kapitány fűlkéjébôl hozott ki. - Miért kérdezel ilyen marhaságot? Calcuttában talán nincs hajó? Az út legnagyobb részét ez a páncélos reggelig hátradobja. Különösen, ha lemegyek a kazánhoz, és megrugdosom a társaságot. Késôbb majd találunk valami vitorlás csónakot vagy hadihajót, vagy ilyesmit:. .
Lépések dobogtak, és az erôsödö hullámverésben minden ember dolgozott. Legalább olyan elsôrangú tengerészek voltak, mint a "Balmoral" régi legénysége.
A Kölyök a kapitány kabinjában feküdt az ágyon. Rosszul volt a viharos tengertôl. Piszkos Fred a parancsnoki hídon egy hajdani fregattkapitányhoz illô póntossággal irányított mindent. A hajó csodálatos sebességgél hasította a tengert. TávoIról, nagyon homályosan a gomo)ygó párák között a Bengáli-öböl csipkézett partjai tűntek fel. Most mintha kissé világosabb lenne az ég.
- Hé; Fred! Nézz csak hátra, az istenért!
Fréd nyugodtan fordúlt hátra, mert azt hitte csak egy hadihajót pillant meg a nyomukban. Mit tehetnek velük? Ha valami kisebb torpedórombolá, akkor úgy tesznek, mintha megadnák magukat, és ha közelebb jön; megnyitják majd ellene a tüzet, elsüllyesztik, és kész. Mit kell mindenért olyan hűhót csinálni?
De mikor megfordult, neki is melege lett kissé.
A távoli ég álján szép élénk világos rés látszott, amelyen át még néhány csillag is elôtűnt, és ez a furcsa szabálytalan ablak, félelmes zöld fénnyel világította meg a sötéten kavargó égboltot. A felhôk legvégén, a világosság irányában, fekete, hosszúkás, léggömb alakú, sötét nyúlván lógott le mélyen az égrôl, sebesen közelédett, és farkincányi végzôdése mintha spirálisan forogna ebben a rohanásban. . .
Gyors rántás a fogantyún: "Lassíts! Félgôz! Balra!"
Jön a ciklon!
Sárga, döbbent arcok néztek össze a roppant, légtelen, feszült izzó éjszakában. Különös hôkkent kifejezéssel tekintettek hátra ezek a kemény arcélek. De hiába. A keskeny farkincábán végzôdô, vöröshagyma formájú felhô most már a tenger színéig lógott le, és rohant feléjük, rohant. . .
A teljes sebességű cirkálót meg kell állítani! A tüzet, amilyen gyorsan csak lehet, kioltani. Miridenki ezen dólgozott. Ha nem sikerül, és a rohanó hajót elkapja a ciklón, a kazán úgy a levegôbe röpíti ôket, mint egy srapnel. Kikötôt már nem érhetnek el:. . A vöröshagyma formájú vágtató felhô közelebb és lejjebb jött, búgócsigává nyúlt, hosszan.
Veszettül dolgoztak, hogy lefékezzék a szörnyeteget, amit ôk zabáltattak tele gôzzel. Csigák nyikorogtak, kötelek feszültek, félmeztelen emberek tolták be és gurították ki a parázzsal telt fémkocsikat, szelepeket nyitottak, fogantyúkat csaptak fel, és Rozsdás bokáig olajban, ôsszéverve a dobálódzó hajó ütéseitôl, megpróbálta leereszteni a vizet. . . Amennyire lehetett, csökkentették a sebességet.
Azután olyan csattanással, amitôl megremegett az agyvelô, minden átmenet nélkül szétrobbant a fülledt köd, és mint egyetlen nagy darab víz, zuhant le az égbôl a felhôk tömege, áthatolhatatlan záporfüggönnyel. Csattanásra csattanás következett. A tengerbe lógó búgócsiga elérte ôket, gigászi víztölcsérével átcsapott a "BalmoraÍ"-on, magasba emelte a hajót, hogy szinte madártávlatból nyílt meg rájuk egy irtózatos hullámvölgy szája, amelybe, mint lehulló kô zuhantak bele, hogy a másik forgó tölcsér ismét a felhôk felé ragadja ôket.
A kazán körül katasztrófák történtek. A "Gyújtogató" rázuhant a fűtôszerkezetre, betörte a koponyáját, összeégett és meghalt. Mégis csökkenteni kellett a gôzt. Egy matróz a karját törte, többen összeégették magukat, a hajó úgy dobálódzott, mint egy jégszilánk a mixer keverôdobozában, és mégis dolgozni kellett. Mire a vihar tetôfokára ért, sikerült a "Balmoral" teljes gôzét minimumra csökkenteni.
A fedélzetre vezetô ajtót a szél nyomása e!len képtelenség volt kinyitni. A víz olyan zuhatagokban ömlött részint zápor alakjában, részint az emeletnyi, átcsapó hullámtömegek következtében, hogy minden manöverezés képtelenség lett volna. A szél által kavart és csapkodott süvöltô, zúgó vízgomolyagok szinte állandóan befedték a fedélzetet: lrtózatos zengésekkel szüntelenül zuhogtak a villámok, és az orkán üvöltése olyan volt, mintha ötvenezer mentôáutó vágtatna szirénázva a hajó mentén.
...Órákig hánykolódtak így a hullámhegyeken lecsapódó villámok között a szénfekete ciklonfelhôk legsötétebb sötétjében. Piszkos Fred számítása, hogy egy jótékony vihar feltartja majd az üldözôket, túlságosan is bevált.
Hajnali három óra felé a vihar utolsó ciklusa vonult végig felettük. A "Balmoral" nemcsak nagyszerű, hanem szerencsés hajónak is bizunyult. Mert a ciklonnal szemben nincs jó hajó. Csak szerencsés. A "Balmoral" lucskosan bár és néhol kissé sérülten, de nagyobb baj nélkül úszta meg a katasztrófát.
..Az égén elôtűntek a csillagok, és távolról tejszínű derengés jelezte a földteke másik oldaláról közeledô napot. A sebesülteket most behordták az elsô- és másodtiszt kabinjába. Néhányan hozzáláttak, hogy helyrehozzák a hajó kisebb sérüléseit. Plszkos Fred egy hatalmas szivarral megjelent a hajóhídon, elôbb a szakállát vakargatta, azután belekiabált a szócsôbe: "Friss gôz! Elôre! Marhák!" Rozsdás besietett a Kölyökhöz, aki éppen feltápászkodott a földrôl. Mialatt ájultan feküdt, beverte a homlokát és megsérült.
- Mi történt? - kérdezte, mialatt Rozsdás hozzálátott, hogy bekösse a homlokát.
- Kicsit ôsziesre fbrdult az idô - félelte. - Azt mondják vihar volt. Nem vagy éhes? Rozsdás álsókarja erôsen vérzett. Most a Kölyök látott hozzá, gyorsan, ügyesen bekötözte. Barátjáról megint cafatokban lógott a ruha, teli volt ütésekkel, korommal és olajjal.
- Mióta összekerültél velem - mondta szomorúan a Kölyök, - már harmadszor látlak ilyen rémes állapotban: Jobb lett volna neked, ha nem találkozol velem.
- Az ilyesmit sose lehet tudni. És különben is, majd nézzél meg egy óra múlva, ha rendbe hoztam magam. Akarod, hogy felvegyem a zöld golfruhámat?
De mielôtt még a Kölyök lebeszélhette volna errôl; Bunkó dugta be a fejét.
- Csakhogy megtaláltalak! Íde hallgass, Rozsdás: itt a közelben, az Andaman-szigetek magasságában, délkeletre egy hajó kér segítséget. Rohamosan süllyednek.
- Oda kell sietni!
- A Piszkos Fred azt mondja, ne zavarjuk ôket.
- Mi?! - üvöltötte Rozsdás. - A Piszkos Frednek leverem az arcát egy szeneslapáttal!
- Legfôbb-ideje - helyeselt Bunkó, és követte barátját, áki felháborodottan rohant ki a fülkébôl:
- Hé, Fred! - ordított a parancsnokra, aki, miután kialudt a szivarja, és lusta volt újra rágyújtani, az egészet beletolta a fél pofájába. -Micsoda pimaszságot hallok? Valahol süllyed egy hajó, és te közberi nyugodtan tömöd a fejedet szivarral.
- Ha én nem rágok szivart, attól a hajó még nem marad a felszínen.
- Ide hallgass, Fred! Én ugyan nem vagyok tagja semmiféle úri kaszinónak, és mindenfelé foglalkoztám már csempészettel! De ha süllyed egy hajó, és segítséget kér, hát én akkor odamegyek, ha elkárhozom is, és nyomban bilincsekben visznek a börtönbe. És ha azonnal nem fordítod a hajót délkeletnek, akkor megfoglak a nyakadnál, és addig verem a fejedet a hajó korlátjához, amíg öt nap kell hozzá, hogy lesmirglizzék róla az agyvelôdet.
- Hagyjuk ezt az állandó személyeskedést - mondta idegesen a kapitány, azután beszólt a szócsôbe. - Négy fok jobbra, teljes gôz!
- Rozsdásnak igaza van - mondta félig suttogva, félig fütyülve a korhadt torkú, kövér Pattersori. - Szívtelen kutya vagy, Fred. Nem való az ilyen ember urak közé.
- Én köpök rátok! Várhatjátok, amíg még egyszer cirkálót lopok nektek. Egy torpedót sém érdemeltek.
Közben megjelent ismét Bunkó, aki az imént visszasietett a távíróhoz.
- A segélykérô hajó nem felel. Ezzél szemben csak úgy röpködnek a riadók, hogy "Balmoral"-t feltartani, ha nem adja meg magát elsô figyelmeztetésre, tűz alá venni.
- Na?! - diadalmaskodott Fred, és a megrágott szivart Patterson kabátjára köpte. - Mit akartok? Kiugrálni azonnal a hajóból és menékülni, vagy segíteni egy hajónak, amelyik már él is süllyedt?
Rozsdás elôvette a revolverét:
- Ha még egy szót szólsz, Fred, tíz golyót küldök a hasadba.
- Kérem. . . - dünnyögte Fred -, azért nem kell mindjárt idegeskedni. Ti azért nem tudtok _soha érvényesülni, mert nem vagytok elég tárgyilagosak. Az én véleményem az, hogy ne kockáztassuk a bôrünket.
- És a mi véleményünk az, hogy nem.szabad harminc vagy ötven embert sorsára hagyni egy süllyedô hajön!
- Léhetséges. Mindenesetre az ilyesmit még meg kell beszélni... - felelte Fred. - Na! Nézzétek meg. Ott van a sziget nyugati partja, és hajó sehol. Úgy látszik, elsüllyedt.
Nem feleltek: A simá óceán, ahol nemrég a ciklon által megsérült hajó légénysége és utasai játszották egy tengeri tragédia utolsó felvonását, sikoltva, imádkozva, recsegô deszkákba kapaszkodva; a tenger, mint egy jóllakott, roppant állat, mozdulatlanul pihent az enyelt óceánjáró fölött. A legtöbb ember itt a hajón átélt már hasonló borzalmas színjátékot, és valamennyién égy-egy ilyen felejthetetlenül iszonyú élményre gondoltak. A mozdulatlan levégôben mintha még ott rezegnének a nemrégen elhalt halálsikolyok. A nap vérszínű csúcsa most kipúposodott viola- és rôt színű reflexek orgiájában a keleti látóhatár peremébôl. Egy hordó bukkant fel a mélybôl, és vidáman hintázott a rezgô víztáblán. Az örvény tehát még negyedórája sem zárult össze áz áldozatok felett, és a forogva elmerült hajó nyomán támadt tôlcsér csavarjából csak most szabadulnak fel az elsô léggel telt vagy könnyebb fajsúlyú holmik. Egy helyen a víz forrni kezd, fehér tarajokkal, zizegve, és deszkadarabokat, kisebb tárgyakat dob a felszínre: Az egyre szélesedô szeméthalom közepén, valószínűleg a mellette rlngó kis asztalkába akadva egy kék szalagos, hófehér matrózsapka jelenik még.
A nap, mint egy óriás La France rózsa, széttáruló vörös súgárszirmokkal emelkedik a pasztell színű parti hegyek fölé, és mintegy meghajtva zászlóját, hűvös sugárnyalábjai vörös dicsfénnyel borulnak egy egyszerű vászonsapka fölé.
A fedélzeten álló csempészek, vihárvert, félelmetes kikötôi alakok, mozdulatlanul, döbbenten ál)nak. A Fôorvos Ur keresztet vet, és halkan mormolni kezd.
Valamennyien levették a sapkájukat.
3.
Azután kihalásztak egy felborult mentôcsónakot. A mentôcsónak oldalán ez állt:
"RADZEER"
- Ez hadihajó volt! - mondta Rozsdás.
- Na, látjátok - mondta Fred, aki csak kevéssé volt hajlamos huzamosabb ideig Ielki életet élne, bár az elsô pillanatokban, midôn a matrózsapkát meglátta, igen sűrűn pislogott, és egy egészen keskeny, hosszú valamit sodort a szakállából, miközben ezt dörmögte: "Kínos. . . szavamra, kínos. . . Ej no, egy sapka. . . Igazán elhagyatott látvány. . . És kínos. . . Fôleg nagyon kínos. . ." De most már más szemszögbôl nézte a dolgot. - Mindez azért van, mert nem hiszitek el, hogy hülyék vagytok. Szóval ez a "Radzeer" egy hadihajó? Tehát nem Is tudtuk, hogy kollégával állunk szemben. Ezek útán úgy jártunk volria, mint az a bizonyos félhülye úr aki viperát talált a hóban, és mert nem foglalkozott soha állattannal, keblén melengette az illetô csúszómászót. Ha mi itt megmentjük ôfelsége legénységét, ezeknek elsô dolga természetesen, hogy bennünket letartóztassanak, esetleg felkoncoljanak, vagy egyszerűen a vízbe dobáljanak mint e hajóra nem való terhet.
Nem lehet tudni, hogy a társaság milyen gorombasággal reagált volna Piszkos Fred tagadhatatlanul okszerű meditációjára, mert a páncélszekrényben ülô úr, kötelességszerűen lekiá)tott:
- Kuss! Csónak! Odanézzetek!
A part felôl egy csónak közeledett. Úgy látszik, a, Radzeer" valamelyik épen maradt mentôcsónakja volt. Utasaik elôször kényszerűségbôl az Andaman-szigetek egyikén akartak kikötni, de miután meglátták a közelgô hadihajót, serényen igyekeztek a közelébe. Már integettek is.
- Jó, jó, csak gyertek - dünnyögte Patterson.
- Hm, furcsa -jegyezte meg Piszkos Fred -, a "Radzeer" csónakján vannak és egyenruhában, de nem tengerészek.
Rozsdás szélvészsebességgel rohant fel a kapitányi hídra, és elkapta a messzelátóját. Azután füttyentett.
- Tudjátok ki az a két, ember a csónakban? Earl of Sudessex és Bradford vezérkari százados. - Miután látta, hogy tanácstalanul és kissé ijedten nézik a közelgô menekülôket, hirtelen felkiáltott: - Gyertek! Nagyszerű tervem van. Foglyul ejtjük ôket.
- Megôrültél?! - kiáltotta a Púpos. - Ezért biztos felakasztanak.
- Kétszer nem akaszthatnak fel - felelte Rozsdás -, egyszer pedig úgyis felkötnek a cirkálólopásért, ha kézre kérülünk. Fiúk! Nagyban megy a játék van egy elsôrangú tervem nincs idô most már, hogy elmondjam. Bízzatok bennem. Lehet, hogy végül mindannyiunkat felkötnek, de ha nem, akkor nagyon jól járunk.
- A magam részérôl - sipította Patterson - bízom a Rozsdásban. Aki nem bízik benne, az kiszállhat.
Valamennyien beleegyeztek hogy Rozsdás intézkedjen belátása szerint.
- Rendben van. Púpos - kezdte Rozsdás -, eredj Bunkóhoz a rádiószobába. Ha repülôgép hajó vagy kikötô kérdezi a cirkálónk nevét, jelentse hogy a, Radzeer" cirkáló, Earl of Sudessexszel és Bradford vezérkari századossal, útban GaÍcutta felé:
- Értem - dünnyögte a Piszkos Fred helyeslôen, közben két egyforma kecskeszakállt formált szôrzetébôl.
Miután a Púpos elrohant Rozsdás a legényekhez fordult:
- Hárman hozzátok rendbe a szalont; és vigyetek be két ágyat. Ti négyen dobjatok le kötelet, segítsétek fel a csónakból a pasasokat.
Valaki megérintette a karját. A Kölyök állt mögötte:
- Nem szabad ezt. . .
- Talán félsz?
- Csak miattad. . . - mondta szomorúan, aztán zavartan hozzátette -, mért olyan jó barátom vagy.
- Hagyjuk veszni a bátyádat? Tudd meg, hogy ártatlan volt. Be fogom bizonyítani az ártatlanságát.
- Ó. . . - csak ezt mondta, de annyi elragadtatással, hogy Rozsdás a homloka szegélyéig elpirult. Azután sietett le a kapitányi hídról. Markos legények éppen a fedélzetre emelték a négy menekülôt. Két matróz volt és két katonatiszt. Ezek már az elsô pillanatban döbbenterí nézték a fényes hadihajó toprongyos személyzetét.
- Miféle cirkáló ez? - kérdezte ámultari Bradford:
- Köszönjük kérdését - felelte Fred -, nagyon jó. C**úgy Iátom a maguké kissé meglazult a túlnyomóan nedves idôjárástól. -Most bukkant ki a csoportból Rozsdás, és szeplôs, gyerekes arcával rávigyoegott a századosra.
- Gondolkoztam a dolgon - mondta. -Azok a fehér kis testecskék azért voltak a trypano. . . a tripolózosz között, mert valaki lisztes kézzel fogta meg az üveget.
A kapitány csodálkozó pillantással nézett körül.
- De hiszen -mondta Sudessex -, ez a cirkáló...
- Ne törje a fejét excellenciád - felelte Rozsdás -, a cirkálót egy végkiárusításon megvettük, a kapitány kártyás ember, és eladta nekünk a hajót.
- Szóval maguk elrabolták ôfelsége egy hajóját? - mondta keményen a százados. - Nern értem, hogy lehetséges, de figyelmeztetem, hogy ezért mindannyiukat felkötik. És ha azt hiszik, hogy ilyen szedett-vedett népség. . .
- Nézze, százados úr - ajánlotta Rozsdás -, ha a környezet nem felel meg az igényeinek, készséggel visszahajítjuk a tengerbe. Egy szavába kerül.
- Saját érdekükben - mondta csendesen az Earl - felszólítom, hogy adják meg magukat nekem. Ez enyhíteni fogja a büntetésüket.
- Na?! - mondta diadalmasan a Piszkos Fred. - Mert ôk az okosak. Nesztek, itt a vipera.
- Valóban enyhe büntetés jár azért, ha egy angol herceget és egy vezérkari századost megmentenek? -kérdezte Rozsdás. -Belátom, hogy szigorúbban kellene büntetni. És közlöm százados úrral, hogy ha ez a szedett-vedett népség nem lenne, akkor maguk valamelyik dél-tengeri szigeten, ebben a hatvanöt fokos melegben gyönyörűen szomjan haltak volna néhány óra alatt. A mi számunkra a legésszerűbb lenne magukat fejbe lôni, és a tengerbe dobni.
- Ebben igaza van - bólintott az Earl. - Még megtehetik.
- Maga tetszik nekem, exce)lenciás uram - szólt Rozsdás és meghajolt -, a százados annál kevésbé. Ha engedett volna beszélni excellenciáddal, akkor ma talán nem lennénk itt a cirkálón; és nem zavartuk volna meg önöket az elmúlás tiszteÍetre méltó aktusában.
- Nem tudtam arról, hogy beszélni akar velem - mondta Sudessex, és kérdôn nézett Bradfordra.
- Ez az ember nemzetközi hírszerzô. Valami zsarolási manôverrel jött. . .
- Nézze, azt jól tudja, hogy a cirkáló területen kívüliséget élvez. Ha tehát még egyszer ilyen kijelentést tesz, úgy ütöm fejbe, hogy egy üveglap minden fehér kis testecskéjét zöldnek, bamának és lazacszínűnek fogja nézni.
A százados a hátsó zsebébe nyúlt, és revolvert rántott, amit nyomban kiütöttek a kezébôl, és ha Rozsdás nem lép közbe, bizonyára a fejébôl is kiütöttek volna valamit.
- Én intézkedem! - kiabált a legényekre. - Fiúk! Meg kell szoknotok, hogy mától kezdve haditengerészék vagytok, és ha nem tudtok ennek megfelelôen viselkedni, valamennyiünket felkötnek.
- Ez helyes - krákogta és köpködte Patterson. - Rozsdás kommandiroz, és mindenki engedelmeskedik.
- Vigyázz! - A próba sikerült. Valamennyien régi, meghitt emlékek alapján többé-kevésbé szabályos vigyázba álltak. Az Earl, aki mindennek a mélyén a probléma magvát, az emberek cselekedetének lelki rugóit kereste, szinte megfeledkezett visszás he)yzetérôl, és érdeklôdve figyelte ezt a különös társaságot. Megragadta például a figyelmét, hogy a fedélzeten egy rendkívül piszkos és rongyos öregúr szabályszerű kommándókat mond a szócsôbe, és egy hosszú szivart eszik darabonként, mintha csokoládé lenne. Látta, hogy a kormányos pompásan manôverez a hajóval, amely erôs gôz alatt, teljes félkörrel, mintha csak hadgyakorlaton Ienne, északnyugati irányt vesz fe). Ha nem lennének ilyen groteszk kűlsejű, különbözô korú, rongyos, marcoria emberek, igazán megfelelnének egy cirkáló légénységének. Vajon mit képzelnek? Hogy nyugodtan hajózhatnak akár csak egy fél napig is lopott cirkálóval az angol csatahajóktól hemzsegô Indiai-óceánon? Ostobának éppen nem néznek ki.
- Púpos! - kiáltotta Rozsdás. - Te vagy a szállásmester. Rangod káplár. Négy legénnyel elvezeted a foglyainkat. Az urakat a szalonba, a két tengerészt a legénységi hálóhelyre. Aki a foglyokhoz nyúl, annak elôírásszerűen kitolod a féI szemét. Ha valamelyik fogoly megpróbálja elhagyni a helyiséget, megbilincselitek. Értve?
- Alázatosan jelentem, értem - felelt a Púpos feszes vigyázban. Azután megfordult:Murdock, Haynes, Toby, Ragyás. Vigyázz! Foglyokhoz! Utánam in-dulj!
Elindultak. Az Earl fogta a százados karját, mintegy kényszerítve, hogy szintén jöjjön. Nem szerette az indokolatlan katonás fellépést, és látta, hogy nem is lenne célja. Így mindenesetre elérte azt, hogy az ô revolvere még megvolt. Ki tudja, mire jó.
- Dugó! Martin! Lepesés! - intézkedett Rozsdás. - A raktárból minden ember számára megfelelô ruhát és felszerelést kerestek ki. Pallock, Fojtogató és Cérna, a hajó korlátjához erôsítitek kötélen a bordázat tisztítására szolgáló állványt. Elôhoztok a raktárból fekete és fehér festéket. Kiültök az állványra. Fehér zománecal átkenitek a "Balmoralt", és fehér alapra feketével rámázoljátok, hogy "Radzeer".
Egy pillanatra csönd támadt, azután végre megértették Rozsdást, harsogó éljenbe törtek ki és körültáncolták.
- Gyerekek! Minden azon múlik, hogy engedelmes és katonás embereknek látsszatok. Ne felejtsétek el, hogy át kell jutnunk Calcuttán és még néhány helyen, ahol a legkisebb hibánál észreveszik hogy nem vagytok haditengerészek.
- Alázatosan jelentem, kapitány úr - mondta Fojtogató, egy veszedelmes kikötôi bicskás
-, mindnyájan engedelmes, kitűnô matrózok leszünk.
- Kuss - szólt Rozsdás. - Összetévesztesz valakivel. Én nem vagyok a "Radzeer" kapitánya.
- Mondjátok neki, hogy felség - protezsálta lihegve Patterson.
- Az se jó - mondta Rozsdás. - Jegyezzétek meg, hogy én Bradford százados vagyokazután a Kölyökre mutatott egy széles mozdulattal -, és ô Earl of Sudessex ezredes.
- Nagy ember - mondta csendes elismeréssel a Piszkos Fred.

### ÖTÖDIK FEJEZET

Hajókeresztelô. Piszkos Fredrôl lemossák a vezetéknevét. Rozsdás elôbbre viszi Tom Leven ügyét, kivág egy szép védôbeszédet és egy ablakot. A cirkáló eltűnt, de jól érzi magát. Kikötnek Calcuttában.
1.
Piszkos Fred lett a kapitány. Elôször örült, hiszen valamikor tiszt volt egy cirkálón, de késôbb szerenesétlen lett, mert életveszélyes fenyegetésekkel rákényszerítették, hogy megfürödjön. A fürdés és tisztálkodás még néhány kisebb bonyodalomra ve: etett, dé végül is részint a nyers erô, részint a rábeszélés hatott. Fürödtek és úgy-ahogy szabályozták a fülöj s tarkón túli zsíros hajesomókat meg egyéb követelményeit a higiéniának, melyeket Anglia haditengerészete szem elôtt tart. Azután mindenki megfelelô fehérneműt, ruhát, cipôt keresett a raktárból, ez sem ment kisebb afférok nélkül: Piszkos Fréd számára a kapitány úniformisát kissé rendbe kellett hozni, de a Fôorvoson úgy állt az elsôtiszt egyenruhája, mintha rászábták volna. A hajóról semmit sem hordtak le. Minden ruha, fegyver, cipô, lángszóró, gyógyszer megfelelô mennyiségben volt.
Végül következett egy kis gyakorlatozás, fegyverfogások, sorakozás. Minden pompásan ment. Hiszen tulajdonképpen csupa matróz volt itt együtt, és reménytelen álmuk valósúlt meg, mesebeli módon. A köztiszteletben álló uniformis volt rajtuk, és ahogy a gyermek a jövôbe nyúló fantáziájával szeret katonásdit játszani, éppúgy elképzelhetjük, hogy ezek az emberek, akik valamennyien szolgáltak ifjabb éveikben, és általában a haditengerészetnél, milyen ambícióval, egy elérhetetlen vágyálomnak milyen beteljesedésével fogják fel ezt a kis komoly katonásdit, egy komoly hadihajón.
Mégis néhány másodperere felbomlott a fegyelem, mikor Piszkos Fred, aranyrozettás sapkával, felismerhetetlenül tiszta arecal, angyalhajra emlékeztetô, fehér, hosszú ôsz szakállával, a kapitány, sôt az elsô és második tiszt valam*ennyi rendjelével dekorálva, jobbra-balra nyájas mosollyal szalutálva megjelent a kapitányi hídon.
Csoda, hogy netn adtak le rá sortüzet. A legénység, miután felismerte, dörgô hurrába tört ki. Fred nyájasan mosolyogva bólogatott, majd a következô rövid szónoklatot intézte barátaihoz:
- Katonák! - így kezdte, mint Napóleon. - Midôri elfoglalom e paranesnoki hidat, és büszkén tekintek Ie vegyes társaságtokra, sok szerenesét kívánok valamennyiünknek e marhasághoz, amelyre büszkék lehetünk, miután a világ történetében bizonyára páratlan. Sajnos, nem mondhatom nektek hogy leqyetek továbbra is olyan derék, becsületes emberek, mint amilyenek eddig voltatok, de arra felhívom az alulírottak szíves figyelmét, hogy miután Ietettem ezt az uniformist, gazember lettem, miután újra leteszem, megint csak gazember leszek, de amíg viselem, és ez nektek is szól, addig ismét tiszt vagyok, és ti valamennyien katonák. Esküszöm nektek az igaz istenre, hogy aki ebben az uniformisban valami becstelenséget követ el, annak torkáig metszem fel a hasát. Ismertek jól, tehát elhihetitek, hogy meg is tesiem. Mi vállalkoztunk pénzért, hogy egy embert megszabadítunk valahonnan. Ez még nem becsteleriség. Aki ennél többet kísérel majd meg expedíciónk közben, az halott ember lesz.
A legénység megéljenezte, azután a Fôorvos Úr állt elébe, feszesen tisztelgett és kijelentette :
- Alázatosan jelentem: a teljes létszám tizennyolc ember.
- Lelépni.
Piszkos Fred megelégedetten vett ki eqy szivart a zubbonya felsô zsebébôl, azután lassan visszatette. Eszébe jutott, hogy a kapitányi hídon senkinek sem szabad dohányozni.
". . .A cirkáló. . . nevét. . . utasítását. . : Itt. . . 146. . . katonai repülô. . .
Bunkó már a rádiós uniformisában ült a helyén, és nyomban felelt:
". . .Radzeer. . . cirkáló. . . Calcutta felé. . . Earl of Sudessex ôexcellenciájával. . .
":..Kôszönöm.:. Balmoral cirkálót... ellop...
"...Hallottuk... Figyeltünk... Nemtudunkróla...
A repülôgép elég alacsonyra szállt, és a pilóta világosan látta messzelátóján keresztül a nápfényben csillogó, gyönyörű páncélost, amint habosra szelve a tenger sima felületét, teljes gôzzel siklik Calcutta felé, és jól látni fedélzetén a fehér uniformisokat, valamint a hajó oldalán, szépen, kivehetôen a cirkáló nevét:
"RADZEER"
2.
- Nem értem - mondta Bradford. - Repülôgépeket hallok felettünk elszállni, hadihajókat látok az ablakon át, és el hagyják menni az orruk elôtt a "Balmoral"-t. Hiszen ez világbotrány.
- Az - hagyta helyben az Earl. - De én azt hiszem, tudom a megoldást: A "Radzeer" elsűllyedt, és ha nem csalódom, ezek ráfestették a cirkáló oldalára, hogy "Radzeer". Minden rádiónak azt felelik, hogy útban vannak velünk Rangoon felé, és ez megfelel a hajó helyzetének, amit különben kétségtelenné tesz a név is. Ezek nem buta emberek, barátom. Csak azt széretném tudni, hogy mit akarnak velünk. . .
- És honnan tudják a mi utunk célját?
- Igazán nem'sejti? Nem rémlik maga elôtt egy éjszaka, amikor beszélgettünk Kvang generálisról, útban Colombo felé, a hajón? Tárgyaltunk a küldetésünkrôl, amellyel az angolfrancia közös hadműveletek helyett békét kötnénk Kvanggal. Nem emlékszik, hogy hirtelen rôvidzárlat támadt?
- De igen. . .
- Hát vegye tudomásul, hogy a maga kabinján keresztül kihallgattak minket, és a rôvidzárlat alatt, amit valamelyik bűntárs idézett elô, a hallgatódzó újra kisurrant á fülkéjébôl.
- Bravó!... - Ezt Rozsdás mondta, aki idáig hallgatódzott, és most belépett. - Ha valaha katonáéknál minden kötél szakad, excellenciád mint detektívfelügyelô is elhelyezkedést fog találni.
- Kénytelenek vagyunk elviselni a maga társaságát? - szólt élesen Bradford.
- Maga nem, öregem. Maga levizsgázott. Maga nem hagyott engem az Earl elé menni, és ehhez nem volt joga. . . Csend!
- Jól vigyázzon, hogy meg ne szabaduljak innen, mert felköttetem.
- Excellenciás uram - mondta Rozsdás és meghajolt -, én kihallgatásra jelentkeztem Colombóbam, és goromba visszautasításban volt részem. Viszont úgy tudom, hogy egy igazi angol Earl mindenkivel szóbaáll, aki gentleman módra közeledik hozzá. Tekintsünk el attól, hogy e pillanatban foglyom. Egy halálra ítélt katona dolgában szeretném, ha meghallgatna. Amennyiben a százados úr jogosan járt el, és kérésem nem teljesíthetô, nyomban távozom, és nem fogom zavarni többé.
Az Earl elgondolkozott egy pillanatig.
- A százados úrnak mindenesetre jogában áll intézkedni személyem körül. De talán túl merev álláspontot foglalt el magával szemben. Ha nem akart mást, mint beszélni velem, kérem, most beszélhet. Tessék, doktor úr. . . Verhagen. . .
- Megtisztel excellenciád, ha Rozsdásnak nevez -jegyezte meg vigyorogva -, a százados úr ugyanis megállapította, hogy mint orvos egy vércseppet sem tudnék két üveg között fehér pöttyökkel ellátni.
- Beszéljen - mondta az Earl és leült. Bradford százados elfordult, és a kajüt egyik kerek kis ablakán idegesen dobolt az ujjaival. Rozsdásnak néhányszor magára vonta a figyelmét ez a dobolás, úgyhogy akadozva kezdte mondanivalóit.
- Két év elôtt. . . ha jól emlékszem. :. illetve nem is emlékezhetem, mert két év elôtt. . . ugyanis árut szállítottam, és Valahogy elfelejtetem vámoltatni... ilyesmiben szórakozott vagyok. . . és valami futó kellemetlenségem támadt akkoriban, úgyhogy fél évig tartottak Port Szaidban államilag. . . Szóval én nem is emlékezhetem, csak az idén, mikor görög vámkerülô lettem, találkoztam a Kölyökkel. . . vagyis. . . - Hirtelen kitört: - Excellenciás uram! Tom Leven ártatlan!
- Csak egyszerűen, barátom, én most nem vagyok fogoly, maga nem kalóz, ez kihallgatás, adja elô a mondanivalóját. Mi köze önnek Tom Levenhez?
- Akit említeni tetszett; az a lányos képű úr, illetve az az úri külsejű lány, az Tom Leven öccse. . . húga. ..
Bradford egy pillanatra abbahagyta a dobolást, amiért Rozsdás hálás volt. De késôbb újra kezdett dobólni az üvegen.
- Úgy. Szóval az a fiatalember egyifjú hölgy. Ha jól tudom - a herceg elgondolkozott -, Edith Leven. Így hívták annak a szerencsétlen kapitánynak a húgát. És hogy került rab. . . illetve haditengerészek közé?
- Hm. . . Hát akkor elmondom elôlrôl. - Elmondta a részvénytársaság történetét. Sajnos, az Earl minden igyekvése, hogy komolyságát megôrizze, csôdöt mondott. Ahogy sorban elôkerültek ezek a figúrák, a Nagy Fônök, a Fáraó, végül a Piszkos Fred, aki eljátszotta az alaptôkét, és úri kötelességbôl az admiralitás szögérôl leakasztott egy cirkálót, a herceg úgy nevetett, hogy rengett alatta a szék.
Bradford szigorú, szemcehányó pillantással nézte. Eh! Akármit is írnak róla a lapok, éretlen gyerek! Katonaruhába bújt diák! Undorító, ostoba, erkölcstelen történet, amely felett minden fegyelmezett katonának pálcát kell törni. . . Megvetéssel elfordult, és tovább dobolt az ablakon, egyre gyorsabban és idegesebben.
- Colombóban elolvastam az angol lapokat - mondta Rozsdás -, és ahogy a rendôrök ezt némely tettessel csinálják. . . hogy is mondják. . . izé. . . mikor eljátszatják az emberrel, amint viszi át az ösvényen a szaharint, és hogy most vegye elô a kését, mutassa meg, hogy az egyiket hogy rúgta, és a másikat, hogy szúrta... szóval, ahogy azt mondják...
- Rekonstruálni, ezt gondolja, nem?
- Szavamra, excellenciádban egy rendôrfogalmazó veszett el. Igen, ezt gondoltam. Rekonstruáltam a történetet. Ahol katonai dologról van szó, ott ne tessék tudomásul venni, amit mondok. Szóval egy katonatiszt, most felteszem, hogy Tom Levennek igaza volt, Helena Aldingtonnal egyenként lemásoltatta a rajzokat. Hogy Tom Leven találmánya ne legyen jó, két foritos rajzot teljes egészében kellett ellopni. Mondjuk, kiszolgáltatta a találmányt annak a másik katonatisztnek, aki szintén benyújtotta mint a sajátjját. Excellenciád még igen fiatal, nem ismeri a nôket. AzQk mindig biztosítékot akarnak. Mindig félnek, hogy kijátsszák ôket. Megjegyzem, valatni igazuk van. . . Szóval ez a nô, mikor a találmány már be volt je)entve, mielôtt Tom Leven utolsó két rajzát kiadta volna annak a másik tisztnek, nagyobb összeget vagy házasságot, vagy mit tudom én, mit követelt az illetôtôl, aki miatt meglopta Levent. Így azután nem adta át ezt a két igen fontos rajzot. Ezért nem is sikerült a találmány bemutatója. Tom lveven közben megtudta, hogy valaki szintén folyamodott mint feltaláló az önműködô aknákkal, és nyomban rohant a nôhöz. Rettenetes lehetett Tom Leven. Letette katonai revolverét az asztalra, és kijelentette, ha öt percen belül nem kapja meg a rajzokat, úgy puffantja le ônagyságát, mint vidám családapa céllövöldében a tójáshéjat. Valószínűleg meglátszott külsején, hogy szándéka elég határozott, ezert a nô gyorsan átadta a két rajzot, Tom Ledven talán megátkozta, mindenesetre elcohant egy barátjához, megbeszélni a dolgot. A nô valószínűleg elárulta neki a tiszttársát is. Az újság által közölt tervrajz egy hátsó kerti bejárót jelez. No most. Szerintem ha Tom Leven a gyilkos, akkor úgy, ahogy jött, kalapját és revolverét magához véve, a kerti kijáráson át távozott volna. De neki már nem volt mit titkolnia a nônél. A fôbejáraton át rohant el. Taxit hozatott. Nem valószínű tehát, hogy gyilkolt. Röviddel rá a kérti béjáraton át megérkezett a másik tiszt. Vagy egy bizalmasa. Bár én azt hiszem, hogy maga á katonatiszt volt, aki a találmányt ellopta. Ha utánanézek, kiderül, hogy rengeteg adóssága van. Szóval jött a tiszt. Belépett Helene Aldingtonhoz. Ez sírva, valószínűleg szemrehányásokkal is fogadta. A tiszt megtudta, hogy a két legfontosabb rajzot eluitte Tom Leven. Hirtelen mégpillantota a kalapját és a revolverét. Eszébé jutott, hogy ôt senki sem látta bejönni, és Tom Leven a fôbejáraton át távozott. És meglátta a papírvágó kést. . . Egy döfés, és az egyetlen koronatanú, aki tudta (mert hiszen ô lopta), hogy Tom Levené a találmány, és aki bizonyára még cifrább dolgokat is tudott errôl a tisztrôl, meghalt ezután...
- Elég - mondta keményen az Ead. Az arca kissé sápadt volt és nagyon komor.Ostobaságokat állít, uram. . .
- Del De! -fordult meg élesen Bradford. -Csak beszéljen! Szóval az a tiszt, aki Tom Leven találmányához hasonló konstrukciót jelentett be, az a gyilkos maga szerint!
- Úgy van! Be fogom bizonyítani. . .
- És túdja, ki az a tiszt?
- Nem! De egyetlen vágyam, hogy megtudjam.
- Teljesült - mondta nyugodtan Bradford -, az a tiszt én vagyok!
3.
- Nekem nagyon kellemetlen volt ezt végighallgatni, és természetesen ostobaságnak minôsítem az egészet. Ne vegye a szívére, Bradford. A fickónak igen élénk fantáziája van. . .
- Én azt hiszem, valamelyik ellenséges állam agent provocateurje - felelte Bradford.Szívesen kevernék valami csúnya históriába az angol tisztikart.
A Púpos lépett be, szabályszerűen tisztelgett, négy fegyveres ember volt mögötte. .
- Alázatosan kérem, tessék a fedélzetre jönni sétálni, mert ha Calcuttába érünk, nem hagyhatják el a kabint.
Szó nélkül engedelmeskedtek. Kint sétáltak a fedélzeten. Earl of Sudessex titokban figyelte ezeket az embereket. Kifogástalan, tiszta haditengerészek voltak. És úgy látszott, hogy minden szolgálatot elôírásszerűen látnak el. A hajó csak úgy ragyogott, a kapitány a hídon rendjelek erdejével zubbonyán, hófehér szakállával beillett volna egy zászlóshajóra is admirálisnak. Az elsô tiszt a felsorakozó legénység arcvonala elôtt szabályszerű szemlét tartott, mint igazi haditengerészek, mielôtt kikötnek. Megpillantotta Rozsdást és azt a fiút. Odaintette ôket. Közben elérték a szemle helyét, és mikor a Fôorvos meglátta az Earlt, harsány "vigyázzt" kiáltott, majd "tisztelegj!" következett. Bradford bizonyára nagyon elítélte volna az ezredest, ha sejti, hogy mennyire tetszett neki ez a részvénytársaságba tömörült rablók viselkedése.
- Mondják -szólt a hozzá sietô Rozsdásnak és a Kölyöknek -, tulajdonképpen hogy kézelik maguk ezt az egész ostobaságot. Meg akarják ostromolni Rangoont?
- Kicsit megszálljuk esetleg -mondta Rozsdás: -Van egy elsôrangú tervünk.
- Na, mesélje el - szólt az Earl, és már elôre mosolygott azon amit hallani fog.
- Isteni - kezdte vigyorogva Rozsdás. - A hajó megérkezik Rangoonba, ahol mindenki várja a fiatal félig gyermek ezredest a századossal.
- És azok nem érkeznek meg -mondta az Earl, és átvette önkéntelenül Rozsdásjókedvét.
- Dehogynem! Hiszen éppen ez az! A Kölyök, ez a lányos külsejú úr lesz excellenciád, és én Bradford százados kellemetlen személyében teszem tiszteletemet. Isteni! Mi?
Az Earl ajkáról hirtelen lefagyott a mosoly. Ezt a históriát nem tudta a humoros oldaláról felfogni.
Távolról egy cirkáló bordázata csillant meg a napfényben, és az ôrség visszakísérte a két foglyot a szalonba.
- Csukd be, fiam, azt a kis szellôzôablakot -szólt oda a herceg a szolgálatukra és ôrzésükre beküldött fegyveres matróznak.
- Alázatosan jelentem, nines nyitva.
- De hát az ördögbe is, itt huzat van! - mondta bosszúsan az Earl. -Tán nines jól becsukva.
- De csukva, csak Rozsdás az elôbb kivágta belôlé az üveget. Délutánra újra bevágjuk. A százados az ablakra nézett, azután halottfehér lett, és gyorsan leült, mert megroggyant a térde.
4.
Calcutta elôtt vetettek horgonyt. A legénység az ágyútorony körül vasszerkezeten ült és énekelt. Távolról látszott a kikötó.
A rézszínű, nedves alkotnyatban motoresónakok és vitorlások utasai közeledtek hozzájuk, és mosolyogva nézték a daloló, vidám "haditengerészek" csoportját. A Púpos még bendzsózott is nekik. A hajóhoz néhány karcsú sampán siklott; bennszülött kofák zöld pizánglevelekkel bélelt gyümöleskosarakban pompás csendéleteket kínáltak. A matrózok vagy hat kosár gyümölesöt vásároltak, rézpénzeket dobáltak a vízbe, amelyekért visítozó maláji kölykök buktak le. Díszműárusok dzsunkái is körülfogták ôket. Haditengerészek sokszor vesznek szeretôjüknek csecsebecsét. Bunkó százötvenedszer közli rádióhívásra a hajó helyzetét, mindig hozzáfűzve, hogy Earl of Sudessexet viszik Rangoonba:. . kíséretében. . . Ôexcellenciája. . . Calcuttából. . : hivatalos. . . és tisztelgô. . . látogatások. . . mellôzését. . . kéri. . . éjszakai:. . vihar. . . után. . . gyengélkedik. . . Radzeer. . . Radzeer. . .
. .Balmoralt. . . Sabangnál látták. . . délkelet felé vette útját. . . jelentést. . . mit tudnak?. . . Admiralitás. . . Calcutta. . .
"Borneo. . . magasságában. . . páncélossal találkoztunk. . . Megállásra. . . felszólítottuk. . . Nagy elônnyel. . . északkelét felé. . . teljes gôzzel. . . eltűnt. . . Paranesunk. . . legrövidebb úton. . . Rangoonba hajózni. . . Ezért nem üldözhettük. . . Többet nem tudunk. . . Radzeer., . Radzeer. . . Radzeer. . ."
Ezek után békében maradhattak. A "Radzeer" küldetése miatt és a fedélzetén utazó magas személyiség nimbuszával, ebben a fejveszett hajszában is elôkelô indolenciával folytathatta saját útját, amely minden botrányon felül álló, magasabb katonai szempontokból fontos.
Elôbb még Calcuttánál a hajó kapitánya és daliás elsô tisztje, Rozsdással és Kölyökkel partra szálltak. Piszkos Frednek egy barátját keresték fel, akinek a külvárosban régi, konzervatív orgazda intézménye volt. ltt egy kézikönyv alapján különbözô ruhaneműekkel látták eI magukat, amelyeket elôírás szerint az angol vezérkarhoz tartozó századosok és ezredesek viselhetek csak. Rozsdás ragaszkodott, hogy fehér kesztyűt is vegyenek, mert a szolgálati szabályzatból kitűnt, hogy ünnepélyes alkalmakkor a tisztikar tagjai kesztyűben jelennek meg.
Este motorosok és v5torlások úri közönsége élvezettel nézte végig, ahogy a "Radzeer" cirkálón riadót fújnak, a legénység felsorakozik, szolgálati beosztásuk szerint külön csoportokba válnak, a kapitány a hídon néhány kommandót mond a szócsôbe, miközben érthetetlen okból a felsô zsebébôl egy szivart húz elô, de megint vísszateszi, serény legények futnak hosszú kötelekkel, zörög a horgony, ahogy felhúzzák, és a rnegjelenó hold elsô sugarai vakítóan tükrözôdnek vissza a páncélosról, amely teljes gôzzel elindul Birma felé.
HATODIK FEJEZET
Rozsdás meg van clégedue a fogadtatással. Viszont a francia haditerv ellen nem tud védekezni. Egy matróz nagy bajt okoz. Akasztófa helyett kerekasztal. Egy igazság akkor is fontos, ha nincs semmi értelme. Ezt jegyzôkönyvbe veszik.
1.
Az Irrawaddy folyó kiszélesedô torkolatának öblében, Birma bejáratánál fekszik Rangoon kikötôje. A félvad hely egyetlen európai jellegű része a part sárga homokkal és belehengerelt kavicsszemekkel képezett sétánya, pálmákkal és agavékkal díszítve. Ezen a sétányon sorakozott fel Rangoon erôd helyôrsége. Külön nagy fényű lámpákat szereltek erre az alkalomra az út fölé. Feszesen álló légionisták arevonala elôtt ugyanolyan mereven négy tiszt sorakozik fel, és elôttük valamivel fesztelenebbül Lorien ezredes, az erôd paranesnoka. Jobbra tôlük a zenekar, a légionista ezred clique-je, és a cordon mögött szájtátó, félmeztelen berinszülöttek tömege. Az öböl fordulójánál egyszerre csak feltűnik a Radzeer", fényesen kivilágítva, sorakozó legénységével. Elôttük a káplár és az elsô tiszt áll. A paranesnoki hídon, valamennyi rendjelével a kapitány, mellette díszuniformisban a félig még gyermekkülseje miatt népszerű Earl és egy jó megjelenésű, vörös hajú vezérkari százados.
Egyetlen zörej, és a légionisták vigyázban tisztelegnek. A két tiszt kivonja a kardját és jobbra néz, a paranesnok sapkájához emeli a kezét, és a tabló így marad. A katonazene rákezd az angol himnuszra. A fényes cirkáló hófehér; legénységi sorfalával lassan közeledik, a zéne szól, a kapitány és a két angol vezérkari tiszt mozdulatlanul, tisztelegve áll. A himnusz széles akkordjai elhalnak.
Bumm!... Bumm... A "Radzeer" cirkáló két tisztelgô ágyúlövése remegteti meg a levegôt. Az eléjük küldött négy francia hadirepülôgép alacsonyan keringve búg felettük. Rozsdás megindultan suttogta:
- lgy még sehol sem fogadtak. . .
A Kôlyôk szólni sem tudott az ijedtségtôl, és Piszkos Fred régi, kellemes emlékek hatása alatt most az egyszer igazán ellágyult. Azután bekiált a szócsôbe, a félgôzzel haladó cirkáló gépe dobogni kezd, akadozik, zihál, az elsô tiszt rövid vezényszavakat kiált, lánecsörgés, csobban a vasmacska, kötelet dobnak a partra, lassan farol a hajó, végül gurulva lesiklik a híd.
A zenekar a Marseillaise-be fog. Kemény vezényszó harsog, és ismét vigyázba dermed mindenki.
..:Az Earl és a százados, akiket átmenetileg a légmentesen zárható hadiszerek számára fenntartott helyiségbe helyeztek át, komoran hallgatták fejük felett a lábdobogást, a muzsikát és az ágyúlövéseket. Ebbôl nagyon kínos blamázs lesz.
2.
A hajóra sietô paranesnókot és kapitányt ôexcellenciája és a százados a fényesen feldíszített étkezôhelyiségben fogadták, ahol egy matróz frissítôt és szendvicseket hord körül. A hôségtôl gutaütést lehet kapni, de a százados (a gyarmatokra nem vonatkozó elôírás szerint) fehér kesztyűben van. Konzervatív ember lehet. Csodálatos, hogy lovaglóbotját egy pillanatra sem teszi le. Étkezés közben ott van mögötte a széken. Az Earl éppen olyan, amilyennek elképzelték a leírás után. Igazán senki sem mondaná errôl a vékony, csinos gyerekrôl, hogy kiváló katona és diplomata. Fél óráig beszélgettek, a tengerrôl, a ciklonról, az Earl rezervált volt és csendes, viszont a százados mulatságos, kedves embernek látszik.
- Az angol leadók - mondta a paranesok - napok óta valami eltűnt hadihajót keresnek. Hogyan lehetséges ez?
- Nem tudjuk - felelte Rozsdás. - Angliának sók hadihajója van, és az utolsó leltározásnál észrevették, hogy hiányzik egy. Elkallódott.
Jót nevettek a mulatságos századoson, és megállapították magukban, hogy ügyes tréfával ütötte el a kényes kérdést. A parancsnok azután nem is firtatta a kínos ügyet, szívélyes búcsút vett az angol tisztektôl, és elhagyta a hajót.
...A "Radzeer" rövidesen megindult felfelé a folyón, hogy útjának végcélját, Mandalay-t elérje.
A mandalay-i fogadtatás az elôzôt is felülmúlta. Elöl a mezítlábas, vörös egyenruhás birmai század, díszuniformisba öltözött légionisták és,egy teljes szpáhiezred lovon, várta az érkezô magasságok díszszemléjét. Ötszáz rakétát eregettek az égnek, midôn feltűnt a "Radzeer", az erôd tizenkét ágyúlövése egy-egy durranással megszakítota az alacsoriyan keringô, kísérô repülôraj motorjainak harsogó búgását. Kürtszó.. Angol himnusz.. A "Radzeer" öt ágyúlövést ad le... Marseillaise, és a cirkáló kiköt. Mandalay erôdjének bástyáin e pillanatban zöld, vörös és sárga bengáli fény világítja meg a falakat. A hôség hatvan fok. A zsícos levelű pálmák kókadtan lógatják fejüket, és az Irrawaddy folyó krokodílusai riadtan menekülnek a cécó elôl. A hajóhíd gurulva a parthoz csapódik, és a magas vendégek nyájasan üdvözlik az eléjük sietô tisztikart. Mindenki kíváncsian nézegeti a világhírű, féfig gyermek külsejű katonadiplomatát, akit Anglia és Franciaország megegyezésével az egyik birmai tartomány alkirályává tesznek meg. fgazán olyan, amilyennek leírták. Mint valami csinos suhanc. Szinte agyon nyomja az aranyozott, díszes egyenruha, amelynek közepén ott a térdszalagrend. (Ezt Piszkos Fred kedvéért calcuttai üzletbarátja miután kívánságra nem volt raktáron, azon frissiben lopatta a Stamford Hotelben egy angol herceg díszuniformisáról.)
Díszszemle!
A légió világhírű, hosszú, nyújtott lábú díszlépései alatt dübörög a föld. A díszlépésrôl nem lehet fogalma annak, aki nern látta. Oktatás közben néhány újonc általában belehal. C**Utánuk egy rekedt, rikácsoló trombitára, puskájukat fejük fölé tartva, apró, ugráló lépésekkel elüget- nek a mezítlábas harcosok, mögöttük három trappoló dobos puffogtat állandóan. Ezután (minden arcél a Kölyökre irányul) rövid vágtában elgaloppozik a szpáhiezred. C**Utána zöld hajtókás szenegáli vadászok, vállukhoz támasztott és tenyerükön nyugvó puskával, minden lépésnél meglengetik a bal kezüket, minden fekete fej a Kölyökre mered.
A parancsnok jól látja, hogy a fülledt, légtelen estében a fiatal "ezredes" arcán verejték fénylik sárgásan, és nagyot sóhajt. Ezért csak néhány szót mónd, amit a Kölyök, minden eréjét összeszedve, az elôre betanult két mondattal köszön meg, azután az "Earl" a tábornokkal autóba ül, a vörös vezérkari százados a városparancsnokkal egy másikba, és indul a menet a kormányzóságra.
A "Radzeer" légmentesen zárható raktárában ôrzött két magas rangú katona sápadtan járkált fel és alá. Hallották a zajt, a lövéseket és a díszszemlét. Istenem! Milyen világbotrány lesz, ha ez a köpenicki :história kiderül. És elôb-utóbb ki kell derülnie.
3.
Birma gyilkos klímája másféle etikettet ír eIô a szokottnál. Hosszú dinék, pohárköszöntôk; sokáig együtt maradó ünnepélyes gyülekezetek itt nincsenek. Az elôírásszerű ruhák nagyon hamar csúnyán átáznak a verejtéktôl, sok fogást nem lehet és nem is szabad enni, uniformisban tárgyalni képtelenség. ltt naponta nyolc-tíz órán át esik az esô sűrű zuhatagokban, azután hatvan-hatvanöt fokos hôség gôzfelhôbe burkol mindent, ahogy a talaj pára formában leheli vissza a nedvességet. És miután a talaj évezredek óta rothadó humusz, ez a visszalehelt pára telve van kénhidrogénes, ammóniákos, bűzös, egészségtelen szaggal. Torzszülött, idióta része ez a világnak, furcsább alakúak a fák, a hold, mint egy gondola, domború részével lefelé látszik, a bennszülöttek csontvázszerűek, lassúak, fáradtak. Az ízűletek, a koponyavarratok reurhatikus nyilalással reagálnak a nyirkos, súlyos atmoszférára, amelyet még gôzfürdôszerűbbé tesz a színes lampionok körül összeálló, pókhálószerűen kirajzolódó, párás fényudvar. Derült idôben is lassú cseppek hullanak a háztetôkrôl, nyirkos minden vasalkatrész, és sohasem szárad meg a kiakasztott, mosott fehérnemű. Ha új tiszt érkezik, csodálkozva látja, hogy zsilettje, amelyet két nappal elôbb az Indiai-óceánon kifogástalan állapotban rakott el, most rozsdás.
Mindezt el kell mondanom, hogy az olvasó megértse a két elszánt köpenicki katona szerencséjét. A vacsora, amely alatt magas gallérú egyenruhában kell ülni villámgyorsan zajlik le. Néhány könnyű ételbôl állnak a vacsora fogásai, a pohárköszöntô a tábornok részérôl egyetlen mondat, hogy ne kelljen hosszan felelni és ahogy az Earlt elôre figyelmeztette a tábomok szárnysegéde, Birmában nem követ el udvariatlanságot, ha vacsora után nyomban visszavonul. Ezt nemcsak szívesen veszik, hanem megkövetelik a vendégtôl. A vendégnek azután jogában áll smoking-roomjában egy óra múlva "desszertet" adni. A "desszert" gyar mati szokás. Édességet és feketekávét kínálnak néhány embernek, a lakosztályhoz tartozó úgynevezett smoking-roomban. Ez a klubfotelekkel berendezett dohányzóhelyiség, néhány elektromos punkával, amelyek állandóan forognak, de nem frissítik fel a levegôt, csak felkavarják újra még újra a mosogatórongy vastagságú forróságot. A smoking-roomban nincs elôírás. Vacsora után mindenki letépi magáról a szabályos uniformist, megfürdik, könnyű selyem- vagy vászonruhát vesz feI, és aki meghívást kapott a desszertre így jelenik meg.
A szárnysegéd mindenben megkönnyítette a Kölyök helyzetét, nála volt annak az öt embernek a névsora, akit meg kell hívni, ô maga rendelkezésre állt, hogy mindent elintézzen, mire a vendégek jönnek. Valóságos gardróbot bocsátottak a Kölyök rendelkezésére fehér szmokingokból és pizsamákból. Rozsdás a szomszédos lakosztályban volt, és így a desszert kezdete elôtt tanácskozott vörös barátjával, aki fütyörészve nézegette magát a tükörben. Ez volt az egyetlen, nagy gyöngéje Rozsdásnak: a gyerekes hiúság. De ezt is kedvesen és gyerekesen csiriálta. Nem tudott betelni a drappszínű; finom vászonszmokinggal, amely pompásan állt rajta. Felsô zsebébe egy égszínkék selyemkendôt helyezett el, amely csillagaival a Yankee Doodle melódiáját juttatta az ember eszébe, és a Kölyöknek a Ieghatározottabb .fellépésére volt szükség ahhoz, hogy az öltözékhez csak kevéssé illô fehér kesztyűt és lovaglóbotot letegye.
- Kérlek, igazán utálatos vagy ezekkel az örökös kifogásokkal! Mit ér egy angol vezérkari százados lovaglóbot nélkül? A kesztyű pedig igenis benne volt a szolgálati szabályzatban, amit Calcuttában kifejezetten a mi számunkra loptak.
- De ez nem vonatkozik a gyarmatokra. Rozsdás, légy komoly! Borzalmas, amit csináltunk. Magas rangú angol katonai személyeket elfogtunk, elloptunk egy cirkálót, becsaptunk egy nemzetet. . .
- Segítsek sírni? Megtörtént.
- És hogy akarod a bátyámat kiszabadítani?
- Nem tudom. Lehet, hogy lövetni fogjuk Mandalay-t. Ma este úgysem tehetünk semmit. Ma mégiscsak meg kell beszélnünk a hadműveleteket. Jegyezd meg, fiam, elôször jön a kôtelesség és csak azután a magánügy.
- Az elsô szónál látni fogják, hogy fogalmunk nincs a harcászatról.
- Ezt nem mondanám a te helyedben. Eddig Napóleon is megirigyelhette volna a stratégiánkat. Te csak arra vigyázz, fiam, hogy nagyon keveset beszélj és igen fölényesen. Ôexcellenciája is ilyen. Mondd mindig azt, hogy: "En, uraim; hiszek a békés elintézésben." Vagy, ha valamit nem értesz: "Igen, igen, de az elsô célunk mégiscsak az, hogy egy kerekasztalt összehozzunk." Ugyanis ahogy ôexcellenciája szavaiból kivettem, ettôl a bútordarabtól sok függ.
Az ajtónálló altiszt bejeleritetté a vendégeket. A tábornok, a parancsnok, egy százados, egy ôrnagy és egy civil úr jött, bizonyos Muriel, nyugalmazott kapitány, a titkosszolgálat vezétôje. Valamennyien könnyű vászonruhában voltak. Nemsokára megjelent két boy, szivart, cigarettát, feketekávét és édességet hoztak. Közömbös dolgokról csevegtek. A Kölyök érezte, hogy a tulajdonképpeni tanácskozást a vendégeknek kell kezdeni. De hogyan? Látta, hogy a tisztek kissé türelmetlenek.
- Kedves barátaim - mondta végül, utánozva az excellenciástól látott kissé bágyadt testtartást és könnyed, halk hangot. - Mellôzzünk most minden formaságot, önök nem házigazdák, én nem vagyok vendég, angol és francia tisztek ülnek együtt, rajta, uraim, informáljuk egymást.
Érezte, hogy ez sikerült. Rozsdás szeme felragyogott, mint egy transzparens. A tábornok nyomban felemelkedett a helyérôl, és karbáfont kezekkel, gondolatokba mélyedve sétált. Végül megszólalt:
- Hát beszéljünk Kvang generálisról? - megállt, azután folytatta: - Vagy vegyük elôször ezt a Thomas Leven-féle históriát?
4.
Kis szünet. Másodpercnyi mozdulatlansággal igyekezett a két barát ismét egyensúlyba jutni lelkileg a közlés telitalálata után. Végül Rozsdás szólalt meg.
- Azt hiszem, ezen a Leven-féle histórián hamarabb túl leszünk, és akkor minden energiánkkal a fontosabb kérdést tárgyalhatjuk.
- Hát kérem -mondta a generális. - Lafayette ôrnagy úr, aki eljárt az ügyben, majd referál. Az eredménytelenség nem a mi aláposságunkon múlott, hiszen álmaink katonai találmányai közösek, tehát nekünk éppolyan fontos volt a dolog, mint Angliának:
- Röviden elmondom az esetet - kezdte az ôrnagy. -Thomas Levent Dzsibutiból az elsô század újoncaival hajóztuk be Rangoonba. Az angol hadügyminisztérium megkeresésekor a Hátsó-lndiában megkezdett hadműveletekhez útnak indított csapattestnél volt. A csapattest egy év élôtt tért vissza, és Thomas Leven fejlövéssel feküdt...
- Parancsol egy kis vizet, excellenciád? - kérdezte a százados a Kölyköt.
- Igen. . . - mondta halkan a leány, azután nyugodtabban, mosolyogva fordult a tisztekhez - a múltkori ciklon kissé megviselt. - lvott néhány kortyot, cigarettára gyújtott, és sóhajtott. Ezzel újra visszanyerte nyugalmát. - Folytassa, ôrnagy úr.
- Az elsô kihallgatást hat hónap elôtt, óvatosan, egy légiós ruhába öltözött, titkosszolgálati ember kezdte meg. Hetekig barátkozott és fizetett mindenfélét Levennek, de nem tudott meg tôle semmit. Azután sorozatosan faggattuk, ígéretekkel, fenyegetésekkel, de hiába, ez az ember konqkul tagad. Kijelentette, hogy találmánya nincs és nem is volt. Sajnos, itt inkvizíciós eszközökre lett volna szükség. Viszont nem volt módunk rá, hógy egy kitűnô katona ellen, aki sebesüléséért vitézségi érmet kapott, ebben az ügyben eljárjunk.
- És most hol van ez az erriber? - kérdezte Rozsdás.
- Éppen ez az. . . Legutóbb valamit megpróbáltunk - mondta mosolyogva az ôrnagy.8eosztottuk ide a Mandalay környéki mocsarakhoz, a büntetés alatt álló bennszülöttekre vigyázni. lgen rossz beosztás. Magánúton megígértük neki, hogy ha bárrnilyen áron hajlandó találmányát eladni Angliának vagy nekünk, nyomban Ieváltjuk. Ez az ember azonban nagyon keményfejű, és két hónapja állja már a mocsarakat, a millió moszkítót.
- Kérek még egy kis vizet. . . Köszönöm. - A Kölyök a tábornokhoz fordult: -Talán velünk, honfitársaival szemben közlékenyebb lesz.
- Jó ötlet - mondta Rozsdás -, én holnap meglátogatom személyesen, és talán, ha az ôrnagy úr egy nap szabadságot adna neki, úri módon megvendégelném. Mondjuk, besétálnánk a városba, azutári mintegy véletlenül elhívom majd, hogy-nézze meg a cirkálót, ott van néhány tiszt, akit személyesen ismer, és talán így könnyebb elérnünk valamit.
- Nagyszerű lenne, ha sikerülne - mondta a százados. - Nem is kell elménni hozzá. Idevezényelem egyszerűen az erôdbe.
- Nem, nem. . . - tiltakozott mosolyogva Rozsdás -, az mindenesetre nagy hatással lesz rá, ha éppen kemény ôrségen áll, és néhány szóval elintézem az ôrparancsnokkal, hogy engedjék velem.
- Ahogy tetszik.
Rozsdás utólag elmagyarázta a Kölyöknek, hogy miért tette ezt. Ha Thomas Levent behívják a városba, és megpillantja valahogy a testvérét, nem tudná visszafojtani a meglepetését, amely esetleg vesztüket okozhatja. Titokban attól is félt, hogy a Kölyök sem lenne elég erôs, ha ki tudja, milyen szörnyű állapotban egyszerre csak eléje vezetnék a fivérét.
- Most, ha tetszik - szólt a tábornok -, rátérhetünk Kvang generális ügyére. - Térképet vett elô, és egy pontra mutatva így szólt Rozsdáshoz. - Ebben a szektorban iniciálhatnánk egy köZös operációs bázisról az offenzívát.
Rozsdás elôrehajolt, és ijedte nézte a tábornok kissé szôrös, vastag mutatóujját.
- Ebben nagyjából egyetértünk - mondta azután összevont szemöldökkel. Közben aggó dott, hogy nem csinálnak-e velük megint valamf disznóságot, mint a százados a vércseppel és az üvegekkel.
- Mindenesetre gyorsan kell cselekednünk - mondta Muriel, a titkosszolgálat vezetóje -, három hete útban van egy igen nagy mennyiségű fegyverszállítmány, és mielôtt a határra jut, Ie kell csapnunk Kvangra.
- Annál is inkább - szólt közbe a százados -, mert Morrison Snyder, ez az amerikai gazember, akit a japánok pénzelnek, valahol az erôd mélyén bujkál egy nagy csapat m*iartalóccal. Úgy tudom, hogy Kvanggal folytat tárgyalásokat. Japánnak most érdekében áll itt zavart kelteni, tehát ha Morrison Snyder összefog Kvanggal, és áthozzák a fegyvereket, akkor egész Hátsó-India lángba borul.
- És megállapodott már ez a két csirkefogó? - kérdezte Rozsdás.
- Annyi bizonyos, hogy nem bántják egymást, de hordáik még nem egyesültek. És Kvang álláspontja kiismerhetetlen.
- Én a kerekasztal híve vagyok - mondta a Kölyök, miután mindenki ránézett. - Talán békés úton is sikerül eredményre jutni.
- Nem bízom benne - felelte a tábornok. - Az idô nagyon rövid, mert a tárgyalásokat be kell fejézni, mielôtt a fegyverszállítmány megérkezik. Kvangot meghívtuk, természetesen nem jön. Az ön kérésére egy követet küldtünk hozzá, és bejelentettük, hogy excellenciád felkeresi ôt. Azt félelte, hogy várja.
- Ôexcellenciáját - mondta a Rozsdás -, sajnos, errôl a tervérôl nem bírtuk lebeszélni.
- Nem - szólt a Kölyök, mert nyomban megértette, hogy most az Earl valódi álláspontját hangoztatja. - Szerintem addig nem szabad fegyverhez nyúlni, amíg lehetôség van a békés megegyezésre. Nekem beszélnem kell Kvanggal.
- Nagyon veszélyes és nehéz vállalkozás. Csapatot nem adhatunk excellenciád mellé, hiszen az nyomban vörös posztó lenne Kvang szemében, és néhány kísérôvel arra az ismeretlen ôserdei részre menni. . .
Az altiszt lépett be:
- A "Radzeer" cirkálóról egy matróz keresi Earl of Sudessex ôexcellenciáját.
- Eh, mit akar... - mondta kissé bizonytalanul Rozsdás, mert tudta, hogy ha valamelyik cinkosa idejön, akkor baj van. - Bocsásd be.
A matróz belépett és tisztelgett:
- Alázatosan jelentkezem.
A szobában minden szem a hófehér egyenruhában feszesen álló tengerészre nézett. Earl of Sudessex ôexcelleneiája volt.
5.
Igen leleményes módon szökött meg. Miután a bevonulási ünnepség elmúlt, Piszkos Fred rideg kommandója hangzott a kapitányi hídról:
- Sört!
A kommandót általános lelkesedéssel fogadták. Sör ugyanis igen kevés volt a cirkálón, ezért csak ritka, ünnepélyes alkalommal vertek csapra egy kis hordót. Az alkalmat Fred ünnepélyesnek találta. És hogy kissé felderítse a hajófenékben búslakodó foglyokat, személyesen kísért le egy matrózt, aki két korsó sört vitt magával tálcán. A százados mereven visszautasított minden kedélyeskedést, de a herceg belátta, hogy a legokosabb, amit helyzetéberi tehet, ha felhajt egy korsó hideg sört. Szórakozottságában még meg is mellette a kapitány felé a korsót.
- Van valami kívánsága 6excellenciádnak? - kérdezte gálánsan Piszkos Fred, mivel uniformisa nagyleÍkűvé tette.
- Igen. Szeretném, ha a saját matrózomat rendelné ide szolgálatomra, és tiszti becsületszavammal kezeskedem érte, hogy nem fog megszökni, mialatt a konyhára megy. - A herceggel együtt fogságba került két matróz ugyanis a fenékbe volt zárva. Fred nagyon jól tudta, hogy az ezredes becsületszavában megbízhat, tehát intézkedett, hogy az egyik foglyot a tisztek rendelkezésére bocsássák. Ez a matróz vitte fel a feketét a konyhából, és hozott számukra jeges vizet. Hagyták járkálni. Felettese becsületszavát meg kell tartania.
A matróz nem is szökött meg, de arra nem adta szavát az ezredes, hogy ô maga nem szökik el. A fülkében felvette a matróz ruháját, a sötét folyosón átsietett az edényekkel telt tálcával, és egy alkalmas pillanatban, a szellôztetôablakon át, amely a közeli konyha mögötti lisztraktárból nyílt, lemászott egy dzsunkára.
lgy került az Earl mint matróz, a haditanács végén az erôd vendégszobájába.
6.
Kifogástalan, hófehér tengerészruhában, feszes vigyázzban állt ott az Earl, csak a szemében csillogott valami különös, diadalmas vidámság. A két barát mozdulatlan volt az esemény döbbenetében. A tisztek valami könnyed kíváncsisággal néztek az ajtóra, fogalmuk sem volt e pillanat döntô jelentôségérôl.
- Alázatosan jelentem - mondta újra a matróz -, rádióértesítés érkezett excellenciád kérdésére, hogy mi lett a "Balmoral" sorsa.
Rozsdás egy hanyag mozdulattal a hátsó zsebébe nyúlt. Ez nem kerülte el az Earl figyelmét. Jól tudta, hogy ott valószínűleg egy hatalmas Colt revolver van. Azután a vörös hajú százados, valami halk, bágyad, dallamos hangon így szólt az ajtóban álló matrózhoz:
- Erejd ki, fiam, a tanácskozásnak úgyis rövidesen vége, azt várd meg. Remélem a "Balmoral" sorsa nem fordult rosszra.
- Alázatosan jelentem, nem tudom - mondta a matróz és kiment.
- Kérem. . . - szólt bágyadtan a Kölyök - a klíma még kissé szokatlan, azt hiszem, nem késünk már, ha elhalasztjuk a tanácskozást holnap reggelre, és a végsô döntést is.
- Teljesen igaza van excellenciádnak - mondta a tábornok -, a hosszú út és az ünneplés fáradalmai után elég, amit mára végeztünk. Holnap délelôtt úgyis lesz szerencsénk nálam, és megállapodhatunk a közvetlen teendôkben.
- Thomas Leven ügyében májd utasítom az ôrparancsnokot - mondta az ôrnagy. Kölcsönös tisztelgések, kézfogások. . . a vendégek elmentek, és Rozsdás odaszólt a boynak, aki lerakott:
- Küldd be, öcsém, a matrózunkat, azután hagyjál így mirident, és eredj aludni. .
A herceg betette maga után az ajtót, szótlanul végignézett a két baráton, cigarettát vett e)ô, hosszan veregette a dobozhoz, rágyújtott és leült.
- Na, jómadarak? Most mi lesz?
- Botrány - felelte hidegen Rozsdás. - Néhány francia és angol admirálist nyugdíjaznak, a világ évszázadokig Anglián röhög, minket felkötnek, azután filmet csinálnak rólunk.
Csend volt. Rozsdás közben gondolkozott az eseten, és igyekezett hasznukra fordítani az Earl óvatosságát, amellyel eddig az ügyet kezelte. Hohó! Úgy látszik, most már nem is olyan egyszerű dolog ôket leleplezni. Ugy látszik, tárgyalások jönnek. Valami oka mindenesetre volt az Earlnek arra, hogy nem leplezte 1e ôket azonnal.
- Vége a szép harci játéknak, uraim - mondta az Earl.
- Ném hiszem -felelte Rozsdás -, sajnos, nem hagyhatjuk abba a játékot. Komoly gondot okoz nekem, hogy mi módon ránthatnám ki excellenciádat és Angliát ebbôl a bajból.
- Barátom -jegyezte meg ôexcellenciája -, volt idôm rá megtanulni; hogy tiszteljem az ön szemtelenségét, de most azt hiszem, nem segít semmiféle blöff.
- Nézze, éxcellenciás uram, beszéljünk egymással ôszintén. Az ön kitűnô katonai pályafutása sokkal több veszéllyel és munkával jár, semhogy ebbe a nevetséges históriába fulladjon, és Angliának sem lesz ez kellemes. Végre is egy egész nemzetet tettünk nevetségessé angol lobogó alatt. Függetlenül ettôl, azt is tudja excellenciád, hogy ezt a társaságot a Radzeer"-en nem lehet csak úgy elfogni, és igen okos volt, hogy erre a tettre szánta magát, különben sok vér folyt volna, elsôsorban Bradford százados úré. Most tehát ne próbáljuk egymást megijeszteni. Tárgyaljunk politikusokhoz méltóan:
- Rendben van - mondta a herceg nevetve -, de elôre figyelmeztetem: én büntetést nem engedhetek eI, az én hatalmam nem ér el odáig, hogy maguknak kegyelmet biztosítsak.
A káplár lépett be. Mikor az ajtót nyitotta, Sudessex már talpon volt, mintha feljebbvalói élôtt állna.
- A "Radzeer" elsô tisztje kíván beszélni excellenciáddal -jelentette a káplár.
- Jöhet: -A káplár kiment. A Fôorvos lépett be. Ijedten toppant a szobába, és hang nélkül megállt a tabló elôtt.
- No mi az, öcsém? - kérdezte Rozsdás. - Betegesnek látszol. Árt a klíma?
- Értetek jöttem. A hajó indulásra készen áll. Az volt a tervünk hogy ha elfogtak ˇbenneteket, ultimátumot intézünk ôexcellenciájához, hogy tíz percen belül porrá lôjük Mandalay-t, amennyiben nem bocsátanak szabadon benneteket.
- Szép kis társaság - mondta nyugodtan a herceg. - Húsz ember fellármáz egy egész világrészt, elfog egy vezérkart, szét akar lôni egy várost... Hát ide figyeljen, barátom. Menjen vissza a cirkálóra, jelentse, hogy barátainak semmi baja sem történt, legyenek türelemmel, és rie csináljanak ostobaságot.
- Eredj vissza, és mondd meg az embereknek, hogy bántatlanul eljutunk mindannyian a nyílt tengerre. Ezért kezeskedem.
- Én nem - mondta a herceg.
- Engedelmével: én igen. És mondd meg nekik, Fôorvos, hogy aki meg e) mer sütni egy ágyút, azt felpofozom. Leléphetsz.
- Azért - mondta jelentôsen a Fôorvos - itt várurik rátok a cirkálóval, és jó lesz, ha minden órában életjelt adtok, különben lehet, hogy mégis szétrúgjuk ezt a kalyibát. - Tisztélgett és elment.
- Elsôsorban azt mondja meg - mondta a heiceg, miután visszáült a fotelba -, hogy miféle ostobaságot követtek itt el eddig az én nevemben.
- Azt hiszem, semmit. - Rozsdás elmondta mindazt, amit beszéltek. - Ez történt. Azonkívül szó esett bizónyos külföldi klfejezésekrôl, hogy szektor, operálás meg miegymás, ébben egyétértettem velük, de ha kell, holnap visszavonom.
- Eddig súlyos hibát nem követtek el. - Azután elgondolkozva járt föl és alá. - Ha ez a Morrison Snyder átjött ide, akkor a japánok keze van a dologban. Gyorsan cselekedni kell.
- Excellenciás uram - mondta a Kölyök -, nekem holnap délelôtt meg kell szabadítani a bátyámat. Londonból jöttém ide, hogy mennyi szenvedés és veszély között, azt jól tudja. Én innén nem megyek el a fivérem nélkül.
Az Earl részvéttel nézte a szomorú, fáradt tekintetű Kölyköt.
- ltt egy családi ügynél nagyobb érdekek forognak kockán. A legtöbb, amit megtehetek, ha felajánlom, hogy menjenek vissza a hajóra, és vigyék gyorsan a bôrüket, ahogy tudják.
- Nem áll módunkban. Maradunk.
- Akkor nyomban szólok a tábornoknak.
- Ebben ugyan meg tudnám akadályozni, de nem teszem. - Azután színészkedve, patefikusan hozzátette: - Excellenciás uram, mí maradunk, mi bűnhôdni akarunk, jöjjön, aminek jönnie kell.
- Hát mondja meg, hogy mit akar -- mondta türelmetlenül a herceg. - Ön végre is angol ember, és szereti a hazáját. Ha én holnap nem indulok útnak, igen sok ember fog elpusztulni. Nem adhatok maguknak kegyelmet, sem felmentést, ehhez nincs hatalmam.
- Ezt nem is kérjük. Parancsol egy kis konyakot? - Konyakot töltött, azután rágyújtott.Ajánlatom a következô: Excellenciád huszonnégy óra egérutat ad nekünk. Erre becsületszavát ádja a századossal együtt. Holnáp reggel a Kölyök útnak indul három matrózzal. Az egyik lesz excellenciád, a másik a százados és a harmadik a Fôorvos. Amint látta, elég tréfás ember, és nem származik ijedôs családból. Én délelôtt a cirkálóra viszem Tom Levent. Pontosan délben a Fôorvos és a Kölyök visszafordulnak, a százados és ön mennek tovább. Mi elindulunk Rangoon felé. Estig az óceánon vagyunk, és excellenciád mindent bejelenthet az angol admiralitáson. Így sem az ország, sem ön nem lehet nevetséges a világ elôtt, mi megkaptuk Tom Levent, és excellenciád a legrövidebb idôn belül ott lehet Kvangnál, és kiütheti a nyeregbôl ezt a Morrison Snydert. Reggel az indulásnál a Kölyök még eljátssza a szerepét, akkor a franciák sem tudják meg a csalást.
Hosszú szünet következett.
- Jó, amit mond -szólt végre a herceg. -De becsülettel megmondom, hogy könyörtelenül jelentést teszek, és magukat már az esti órákban az egész flotta üldözi.
- Ezt idôvel meg lehet szokni - mondta Rozsdás.
- Ôszintén megmondom - nevetett az Earl -, hogy eredeti fickók, és egyszer sem tudtam kómolyan haragudni magukra. Magáért, barátom, pedig igazán kár. Értelmes ember.
- Egy utolsó kérésem van: hajlandó excellenciád megerôsíteni valamit, ami igaz, de nines értelme? -kérdezte Rozsdás.
- Nem értem. . .
- Mondjuk felírná egy papírra a következôket: "fgazolom, hogy e levél birtokosa egy cirkálón kivágta annak a szobának az ablakát, amelyben én és Bradford százados hosszú ideig tartózkodtunk. "
- Furcsa... - tűnôdött a herceg, és elôvette ceruzáját -, valóban nem értem, de miután szóról szóra így volt, szívesen adok írást róla.
- Köszönöm. Ezzel fel is vettük a jegyzôkönyvet. És szívbôl kívánom, hogy a legközelebbi gömbölyű asztalnál is hasonló eredménnyel tárgyaljon excellenciád.

### HETEDIK FEJEZET

Tom Leveri gyászosan szerepel. A részvénytársaság csôdje. A rossz idôjárás jó jel. Rozsdás szerint nagyban megy a játék, és ebben igaza van, de fejbe ütik. A cirkáló végre megkerül, de nincs sehol. Ilyen még nem volt a világon!
1.
A Kölyök másnap, a reggeli tanácskozás után útra kelt az elsô tiszttel és a két matrózzal. A két matróz az Earl és Bradford volt. Mindössze öt bennszülött katona ment velük. A herceg pontosan kitanította a Kölyköt, hogy mit közöljön egész röviden a tanácskozáson. Az utolsó pillanatban kiderült, hogy a "vörös százados" nem mehet, mert fontos utasításokat vár Londonbnl. Ez volt a kifogás arra, hogy Rozsdás maradjon.
A kis karaván, öszvérekkel, póggyászhordókkal, menetkészen állt az erôd udvarán. Az elsô tiszt egy pillanatra sem mozdult el a két matróz mellôl. Közben a magas rangú angol tisztek, a Kölyök és Rozsdás kissé távolabb, halkan beszélgettek.
- Most nyolc óra van - mondta Rozsdás -, te délután kettôkor elindulsz visszafelé a Fôorvossal, addig messze elhagyjátok a várost. Ez nagyon fárasztó dolog lesz.
- Elfelejted, hogy katonacsaládból származom?
Azután, remélem, minden simán megy majd. Vigyázzatok, hogy észrevétlenül térjetek vissza a hajóra. Estig én egész bizonyosan a "Radzeer"-re viszem Tom Levent. Teljes gôz alatt vártok, felszedétt horgonnyal, és nyomban megyünk. Mire ôk viszaérnek Mandfalay-ba, addig mi már kint leszünk az óceánon, sôt már ki is szálltunk az Andaman-szigeten, és azután bottal üthetik a nyomunkat.
A karaván menetkészen állt. A Kölyök két kézzel rázta meg Rozsdás kezét, és nagy, nedves szemekkel bámult rá egy pillanatig. Azután-elsietett. Igazán pompásan ülte meg a lovat. A csoportot nemsokára elnyelte az erdôbe érô, keskeny ösvény felett összehajló lombok alagútja.
2.
A százados úr zsebre dugott kézzel, végre ismét a tiltott fehér kesztyű teljes díszében, csontfejű lovaglóbotjával a lábszárát csapkodva és fütyürészve elindult a városba. Az elsô arra haladó kuli-pusht megállítota, kényelmesen elhelyezkedett, és a kínai már rohant a fogattal éS a vörös hajú századossal a rizsföldek felé. Egy óra múlva elérték a mocsarat ahol a Iecsapolási munkákat végezték. Bizony elég rossz hely. A tôzeges láp szörnyen bűzlött a rekkenô melegben, és hiába csapkodott a pálcájával, a moszkítók tömege ellen nem volt védekezés.
Felharsant a kürt, a kis számú ôrség sorakozott, és mire a százados kónnyedén mosolyogva és nagy kegyesen jobbra-balra tisztelegve leugrott a kocsijáról, mozdulatlanul vigyázzban állt a szakasz. Utasításaikat a látogatásról már megkapták.
Ôt perc múlva ott állt elôtte Tom Leven.
Rozsdás edzett ember létére megborzadt kissé. Az angol igen rossz bôrben volt. Okos, ijedt arcára szárazon tapadt a bôr, szemgödrei besüppedtek, pofacsontja elállt, csapott vállairól ernyedten lógott le két pálca vékonyságú karja, gyér haja ôsz volt, fülei tuberkulotikusan elálltak. Szinte hihetetlen, hogy ez az ember két év elôtt még angol katonatiszt volt.
Nemsokára ott ültek egymás mellett a kuli-pushban, és a kínai loholt velük a kikötô felé. Rozsdás nem szólt semmit. Várjuk meg, hátha mond valamit az ipse, gondolta.
- Istenem... -sóhajtott a légionista.
Nem mondja meg neki rögtön, hogy itt a húga is. Majd apránként, szépen. Azt hiszem, góndolta, beteg ez a bácsi. Talán frászt kapna az izgalomtól.
- Ugye, azt tudja, hogy én vezérkari százados vagyok? No jó, ne ijedjen meg, sejtem, hogy sokat szekírozták azért a találmányért. . .
- Kérem, én:kiszállok. . . - mondta siralmasan. - Nekˇem nines semmiféle találmányom.
- De húga az van?
- Kérem százados úr. . . Hadd szálljak én le.
- Te bolond! Nem érted, hogy meg akarunk szabadítani! Mit félsz? Mit nyafogsz? Mit szólnál, ha itt lenne a húgod? '
- Kérem, hagyjanak engem békében meghalni!
- Hát nem szeretnéd a húgodat látni?
- Nem, nem, nem! Én senkit sem akarok látni! Istenem! Hát meddig fognak még kíriozni?! Pukkadj meg, gondolta Rozsdás. Hogy lehet egy katonából idôvel egy ilyen idegbeteg ôregasszony? Na! Ugyan érdemes volt szegény lányak ezért az alakért annyit szenvedni.
A.hajóhoz értek. Vastag füstoszlop szállt fel a kéménybôl. Rozsdás elhatározta, hogy nem bajlódik tovább Levennel. Ôk elintzték a dolgukat, és kész. Majd a Kölyök megpuhítja, ha visszatér. .
- Eddig minden rendben - kiáltotta le Fred a paranesnoki hídról. - Egy rádió sem keresi a "Balmoral"-t.
- Nyugodt lehetsz - felelte Rozsdás -, ma este tízkor felújítják a rádióban ezt a régi műsorszámot. Halló, Púpos! Ennek az embernek adjatok enni, lássátok el pálinkával, cigarettával, fűrdessétek meg, és adjatok rá rendes ruhát. Hogy az a...
Elnyomott egy káromkodást, azután visszament a kuli-pushhoz, beült, és gyorsan elvitt a postára egy kis csomagot meg egy levelet.
Mire visszatért, az elgyötört légionista jóllakottan és megfürödve, hófehér matrózruhában mélyen aludt az élsô tiszt fülkéjében.
3.
- Figyelmeztetem - mondta az Earl a Kölyöknek, mikor elváltak -, hogy este értesítem az angol admiralitást, és mindent el fognak követni, hogy kézre kerítsék magukat.
- Résen leszünk, excellenciás uram - mondta a Fôorvos, és már elindult az ösvényen visszafelé. A herceg egy pillanatig gondolkozott, aztán kezet nyújtott a Kölyöknek:
- Sajnálnám, ha bajba jutna, mert magát igazán a legnemesebb szándék vezette. Ha elfogják mindannyiukat, számíthat rám a bírái elôtt, Miss Levén.
- Miss?. . . Excellenciád tudja. . . hogy nô vagyok.
- Hogyne. Az a vidám vörös fiú mondta meg. És a herceg elrúgtatott a karaván nyomában.
Szóval Rozsdás tudta, hogy ô nô!
A felfedezés egészen megzavarta. Most értette, hogy miért néz rá olykor annyi szelíd sajnálknozással a barátja. Vajon a többiek is tudják?
Sokáig szótlanul ügetett a Fôorvos mellett. Arcába szökött a vér, és csak nem akart elmúlni, mert mindig újra elpirult, ha eszébe jutott, hogy Rozsdás tudja a titkát. Igen, Rozsdás okosabb, mint a többi. Valószínűleg észrevette a mozdulataiból, a járásából. Mennyi tapintatra, mennyi finomságra vall, hogy eltitkolta ezt a felfedezését.
- Gyorsabban nem tudsz? - kérdezte a Fôorvos.
- De. Csak elgondolkoztam. Elérjük majd az Irrawaddy torkolatát, mielôtt visszajön az Earl meg a százados?
- Ugyan! Gyerekjáték! Legkésôbb tízre már elhagytuk Rangoont. Az Indiai-óceánon meg üthetik a nyomunkat. Elôre!
A nap utolsó párázsszínű visszfényei még nem tűntek le az égrôl, mikor a Fôorvos és a Kölyök egy dzsunka mélyén a cirkáló oldalához értek. Lovaikat a városon kívül hagyták, elkötöttek egy gazdátlan kis kínai csónakot, és észrevétlenül elérték a cirkálót, ahol már várták ôket, és két percen belül a fedélzeten voltak.
fdôközben a "százados" már jelentette a tábornoknak, hogy az admiralitás utasítására, ôexcellenciája visszatértéig a hajó kifut az óceánra, mert állító)ag valahol a közelben tűnt fel az a bizonyos "Balmoral" nevű cirkáló, és bár ôreá nem tartozik a dolog, szintén részt fog venni a néhány napos felderítô úton.
Hat órakor érkezett meg a Kölyök és a Fôorvos. A hajó már teljes gôz alatt várta ôket. Hat óra tizenötkor a "Radzeer" megindult lefelé az Irrawaddy folyón.
A Kölyök lihegve Futott Rozsdáshoz:
- Itt van?! Mégmentetted?!
A hajó félelmetes sebességgel siklott a folyó árján. Távolról már feltűntek Rangoon halvány lámpái.
- Gyere! - mondta diadalmasan Rozsdás, azután megfogta a karjánál izgatottságtól remegô barátját, és vitte magával az elsô tiszt fülkéje felé, ahol a Fôorvos borotválkozott, és így felkeltette az ágyán heverô megszabadított légionistát is. Ez éppen álmosan és bambán ült az ágy szélén, mikor kicsapódoft az ajtó. Rozsdás diadalmasan szólt a küszöbön:
- Na, itt a bátyád! Berámázhatod.
A Kölyök megállt az ajtóban, és néhány másodpercig szótlanul bámult a légionistára, azután csodálkozva mondta:
- Soha életemben nem láttam ezt az embert. Ki ez?
4.
Mintha egy ház szakadt volna rájuk. A Fôorvos kezében megállt a borotva. Rozsdásnak leesett az álla, és úgy állt ott, mintha egy úridivat-üzlet kirakata számára készült volna. A légionista rémülten pislogott, mert tudta, hogy ismét megverik. A leány pedig kétségbeesett arccal várt választ a kérdésére, és szörnyű elôérzet szorította össze a szívét.
. . .A vágtató cirkáló körül harsogva omoltak szét a habok. A "Radzeer" minden ízében remegett a túlzott tempótól, és a kéményébôl ömlô, sűrű füst, mint valami hosszú gyászfátyol lengett utána a folyó felett.
- Azt mondod. . . hogy nem a bátyád?
- Ugyan! A bátyám sokkal magasabb. Minden vonása más. Még csak nem is hasonlít hozzá.
- A fene látott ilyen históriát - sziszegte a Fôorvos. Azután hirtelen a légionista nyakára tette a borotvát és ráordított: - Ki vagy mi?!
A légionista úgy nézett a félig behabozott Fôorvosra, mint ebédre szánt csirke a szakácsnôré.
- lsten! Isten! Mit akarnak mindig tôlem?! Uraim, hagyjanak kiszállni... - siránkozott, rlyakán a borotva élével.
- lde hallgass - mondta Rozsdás, miközben félretolta a Fôorvost -, tiszti becsületszavamra kijelentem, ha ôszintén elmondasz mindent partra teszünk, ahol akarod. . .
- Esküszöm, hogy nincs találmányom! Ó, bárcsak egyetlen találmányom lenne, mennyit szenvedek, mennyit szenvedek. . .
- Jól tudjuk, te rühes - nyugtatta meg Rozsdás -, hogy nincs találmányod miután nem vagy Tom Leven. De ha azonnal nem mondod meg, hogy ki vagy és mit tudsz Tom Levenrôl, akkor hozzáköttetlek a horgonyhoz, hogy lelógsz a vízig, és minden krokodil megkóstolhatja a lábadat, ha eléri. Ezt egyszer kínaiak használták egy hasonló kérdezôsködésnél, és már az elsô boka után fényesen bevált.
- Generális urak - kezdte megtörten a katona -, én most ôszintén elmondok mindent, nem bírom tovább! Azután csináljanak velem, amft akarnak, akasszanak fel vagy vágjanak négyfelé. . .
- Mindegy - legyintett Rozsdás -, ezeri nem fogunk összeveszni. Nesze, fiam, itt egy cigaretta, és serényen mesélj, akkor bizonyára jobban jársz, mintha mi ösztökélünk.
- Az én nevem Amiens: Gabriel Amiens. Meggóndolatlan fejjel tönkretettem pályafutásornat á vásárcsarnokban, ahol csomaghordó voltam. Az idegeim, uram. . . Az idegeim már akkor is rosszak voltak. . . Este történt. Veszekedtem a szeretômrne), megsértettem, és idegességemben megleckéztettem. Hozávágtam a petróleumlámpát. Meghalt. Ezért talán még nem ítéltek volná el, de mikor láttam, hogy az én drágám ég, és úgysem lehet segíteni rajta, gyorsan kirántottam a szekrénybôl, ami ékszer és pénz volt. Ha egy bírói tévedés ezt rablógyilkosságnak veszi, akkor guillotine-ra kerülök. Az összecsôdülô emberek elôl a padláson át, háztetôkön menekültem. Állandó rettegésben éltem a guillotine-tól. Mindegy, hogy kerültem Pireuszba. Elég az hozzá, hogy a nyomor és a szenvedés a Iégióba vitt. Együtt utaztunk a hajón Dzsibutiba Tom Levennel. Nagyon jó fiúnak látszott. Ôszintén elmondtam neki mindent. Megmondtam, hogy engem esetleg a légió is kiad, mert francla állampolgár vagyok. Kértem, hogy cserélje él velem a személyazonossági írásait, mielôtt Dzsibutiba érünk. Ô nyugodtan viselheti a nevemet; nem adhatják ki, nem foghatják el, hiszen a személyleírás nem illik rá. Sokáig kônyörögtem neki. Elôször nem akart belemenni, pedig tudta a fickó, hogy ô csinálja a jobb űzlétet. Végül ráállt. fstenem! Mi ehhez képest a guillotine! Egyik nap az ôrnagy meghív a lakására; pálinkával kínál, szivarokat ad, másnap a káplár majd kiráz a ruhámból, és elküld csatornát tisztítani, hogy vagy ott döglök meg, vagy adjam elô a találmányt. Ma is nyomban tudtam, mikor enni adtak, hogy ennek verés lesz a vége. . .
- Hát, kedves Gabriel, most légy oly arkangyal, hagyd abba ezt a sápítozást. Meséld el, de lehetôleg röviden és gyorsan, mit tudsz Tom Levenrôl? - mondta Rozsdás.
- Nem tudom. . . nem tudok biztosat. Már másfél éve is van annak, hogy északra mentünk, áz égyik törzs Iázadását leverni. A mocsarak között rettenetes tífuszjárvány tört ki. Már akkor visszafelé jöttünk. Az Irrawaddynak itt nagyon magas a partja, és a halottakat innen hajigáljuk lé a folyóba. Vérhas és kolera is volt. Tom Leven megbetegedett. Nem állhattunk meg, a kbrházszekerünk régen elmaradt valahol a mocsárban. Egy másik légionistával együtt a káplár otthagyta Liszum faluban. Ez vagy százyardnyira az ôserdôben van. Tom Leven nem tért többé vˇissza. Úgy tudom, ôrjáratot is küldtek érte, mármint Gabriel Amiensért, mert az én nevem alatt szolgált. Az ôrjárat nem találta meg a falut sem, ahol hagyták, mert a mocsarak ôszi áradása még északabbra kergette a törzset, ahol a két beteg katona maradt. Ennyit tudok. Visszafelé egy gerillabanda lövöldözött ránk lesbôl, és én súlyosan megsebesültem. És most adjanak enni, vagy verjenek meg, vágy ami éppen soron következik.
Hallgattak. Végül a Kölyök szólalt meg:
- Most minden hiába volt. . . Hiába kockáztattátok az életeteket, hiába küzdöttünk. . .
- Ha nem szabadult volna ki az excellenciás - töprengett.Rozsdás -, most visszafordulnánk.
A fedélzetre siettek, és közölték az összegyűlt emberekkel a rossz hírt. Nem volt zúgolódás. Megszokták azt, hogy sokat kockáztassanak, és esetleg mindent elveszítsenek.
- Éppen elhagytuk Rangoont - mondta Piszkos Fred -, negyed tíz. Tíz óra után megfosztjuk a hajót felesleges terhétôl, és kiszállunk az Indiai-óceán egy kedves szigetén.
- Fiúk - mondta a Kölyök -, sajnálom, hogy hiába volt minden.
- Szót sem érdemel - sípolta rekedten Patterson -, ennyit megért a hecc is.
- Es most eresszetek le egy csónakot. Tegyetek engem partra - mondta a Kölyök, és mikor látta, hogy milyen bután nézik, még hozzátette: - Én természeteseen megpróbálom kutatni, hogy hol a bátyám. Hátha tehetetlenül és betegen fekszik valahol..
- Ostobaság! -Iihegte fütyülve a kövér amerikai. -A bátyád már rég rneghalt. És különben is, hogy akarsz egyedül nekivágni Birma belsejének?
- Fél óra múlva az fndiai óceán minden angol cirkálója és repülôraja a nyomunkban lesz. Az is lehet, hogy az angol admiralitás bizalmas úton a franciákat is értesítette, örülj, ha ép bôrrel elérjük az Andamanokat - mondta Fréd.
- Senki sem akadályozhat meg abban, hogy megpróbáljam felkutatni a fivéremet. Még mindig jobb, ha leeresztenek egy csónakot, mint ha arra kényszerítenek, hogy a folyóba vessem magam.
- Mi csak tanácsot adunk - szólt a Púpos. - De ha menni akarsz, akkor mehetsz.
- Megyek - felelte elszántan a Kö)yök.
- Én is - jegyezte meg csendesen Rozsdás -, és ha ketten vagyunk, akkor az unalom veszélye nem fenyeget.
- Hárman leszünk - mondta a Fôorvos -, az ördögbe is oly mindegy, hol száll az ember partra kötéllel a nyaka körül. Gyerünk, fiúk! Eresszéték le a csónakot.
...Tíz perc múlva három ember némi élelmiszerrel ellátva ott himbálódzott az Irrawaddy folyó sárgás, mocskos, krokodiloktól hemzsegô felületén: A "Radzeer" pedig robbanásig túlhevített kazánjától rezegve, dohogva, oszlopnyi kéményfüstöt ontva rohant a közeli és mégis elérhetetlennek tűnô cél felé, ahol áz Irrawaddy kavargó tölcsérbe gyűjtve messzirôl hozott szennyét, a tengerbe torkol)ik. Háromnegyed tíz volt, Bunkó dugta ki a fejét a rádiókajütbôl:
- Nem jó lesz, ha így mászunk, mint az erdei csigák.
- Hülye vagy?! - üvöltött Fred. - *így még hadihajó nem ment az óceán megalapítása óta. Minden pillanatban a levegôbe röpülhetünk.
- Nekem mindegy - mondta Bunkó, és rágógumiját a kajüttôl egyenesen Piszkos Fred Viktória kitüntetésére köpte -, csak azért alkalmatlankodom, mert négyvenkét különbözô államásról fogtam a parancsot, hogy a "Radzeert" fenékbe fúrni, szilánkokra lôni, vagy repülôbombával nyomban megsemmisíteni, ha az elsô felszólításra nem adja meg magát.
- EI fogjuk érni az óceánt!
- Gondolod? - örvendezett Bunkó. - Én ugyanis már aggódtam, mert éppen a torkolatnál két erre járó ágyúnaszád helyezkedett el. Ezeket nehéz lesz felkérni, hogy álljanak kissé félre az utunkból.
Piszkos Fred elôvett egy szivart, leharapta a végét, és belekiabált a szócsôbe:
- Stop! -Azután a kíváncsian elôsietô cimboráihoz fordult: -Uraim! A hadgyakorlat véget ért. Elvesztünk. ˇ
A halálra hajszolt cirkáló nagyokat fújtatva lassított. Fred bekiáltott a szócsôbe:
- Ellengôz! Lehet rágyújtani.
5.
Zuhogott az esô. A rossz idôjárás már másodszor fogta pártul a különös sorsú "Balmoral" utasait. A Fôorvos, Rozsdás és a Kölyök a nehéz trópusi zápornak köszönhették, hogy sikerült észrevétlenül megkerülni Rangoont. Két díszegyenruhás katona és egy tengerésztiszt, mindössze vékony gumiköpenyük védelmében, osontak a harsogó zivatartól verdesett tamariszkuszfák között. Rozsdás mellérôl egy jó erôs acetilénlámpa lógott le, de ez éppen hogy megvilágította a víz sűrű függönyét és az orkántól tépdesett Iéggyökerek, liánok elsiabadult gépszíj módjára csapkodó indáit. Nem volt ez valami vad vihar, csak az esós évszak kezdetét jelentô északkeleti monszun névjégye, amely néhány felhôszakadással tarkítja a négy hónapig tartó, egyhangú zivatar ciklusát.
Már-már elérték Mandalay-t, és úgy látszott, hogy az alsó rakpart mentén kijutnak a városból az ôserdôbe a vihar védelme alatt, mikor Rozsdás megállt.
- Ide hallgassatok. A játékot továbbra is nagyban folytatjuk. Sok vesztenivalónk úgy sincs. Az alsó rakparton menjetek végig, és a városon túl, az erdei ösvény kezdeténél várjatok meg.
- Mit akarsz? - kérdezte a Fôorvos.
- Megkérem a tábornokot, hogy adjon lovakat és vezetôket.
- De hiszen bizonyára ôk is fogták a jeladást.
- Frre építek mindent. A rádió nem mesélhet hosszú történeteket. Én igen. Menjetek.
- Rozsdás! - A Kölyök belekapaszkodott a karjába. - Nem akarom!
- Hallgass! Te taknyos!
- Hiába gorombáskodsz. A herceg megmondta, hogy tudod a titkomat. F.zért kockáztatsz annyit. Lovagiasságból. Ostobaság! Hogy megvéde)mezz egy nôt...
Rozsdás egész közel hajolt hozzá, és ezt súgta a fülébe:
- Nemcsak azért, Kölyök, ezt tudd meg, ha esetleg huzamosabb ideig tartanának az etôdben. Nemcsak azért tettem mindezt, hanem mert. . .
Nem fejezte be. Villámgyorsan eltűnt az erôd felé vezetô fák között, és ezzel lezárta a vitát. A Kölyök utána akart rohanni, de a Fôorvos megragadta a karjánál, és vitte... A hullámtörô gát mentén osontak gyorsan, messze elkerülve a lámPákat, és nemsokára a megjelölt ösvénynél voltak.
Az erôd irányából csak a zápor zuhogása hallatszott. Rozsdás nemjött. Súlyos negyedórák múltak, a Kôlyök véresre harapdálta a száját, a Fôorvos idegesen sétált, de semmi, semmi, csak vaksôtét, robajló felhôszakadás, fröcskölô vízsugarak, és valahol egy felriadt kakadu síkoltozik szinte emberi hangon. .
- Elfogták. . . - suttogta töredezô hangon a Kölyök.
- Mondd - kérdezte színlelt közömbösséggel a Fôorvos -, te csakugyan nô vagy?
- Igen. . . Én a húga vagyok Tom Levennek. . .
Egy hang szólalt meg mellettük:
- Gyerűnk, az istenfáját! Most aztán igazán gyerünk!
- Rozsdás! - A Kö)yök a nyakába borult, és a hosszú kaland óta most elôször tört ki belôle egy igazi nôi sírás.
- Köszönöm... - motyogta a Fôorvos - nedvesség az van itt úgyis elég. Mit üzentek az erôdbôl?
- Ezt - mondta a Rozsdás, és az ösvényre mutatott.
Öt bennszülött katona jött, néhány teherhordó öszvérrel és három fe)nyerge)t lóval.
6.
Rozsdás elszántan lépett a tábornok elé.
- Hallotta, táboénok úr, a szégyenletes eseményt?
- Rádión sok jelentést fogtunk a "Radzeer"-rôl. . . Üljön le, százados úr. . . Meglepetve értesűltűnk, hogy üldözik a cirkálót.
Rozsdás megkönnyebbült. Az álvezérkari tisztek szerepét tehát, ahogy remélte is, nem továbbították az egész világnak. Elég szégyent jelentett az is, hogy a "Radzeer" rövid idô alatt a második cirkáló volt, amely eltűnt az angol hadihajók állományából.
-.Szégyenletes és gyalázatos dolog történt. A "Radzeer" legénysége fellázadt. Két hűséges matrózommal együtt partra tettek. Nagyon szeretnék nyomban az Earl után menni, ha két Íegériyemnek és nekem hamarjában kis karavánt bocsátanának rendelkezésemre Mandalaybán.
- Kérem, nagyon szívesen, de talán pihenje ki magát, százados úr.
- Nem, nem. . . ha ez megtörténhetett, akkor minden okom megvan rá, hogy aggódjam. Úgy látszik, tervszerű lázítással és tôrvetéssel akarják megzavarni az angol-francia együttműködést. Több óvatosságra kell intenem az Earlt, és mellette akarok lenni.
...A bennszülött kísérôknek azután fogalmuk sem volt arról, hogy mi történik felsôbb katonai körökben, hogy került eIô váratlanul az ösvényrôl a délelôtt eltávozott "magas vendég" egy tengerésztiszttel? Mit tudnak ôk a tiszt urak titokzatos dolgairól? Engedelmeskedtek és meneteltek.
- Te lovagolj állandóan a menet elôtt fél mérfölddel - mondta a Fôorvosnak, mikor már az észak felé vezetô elefántcsapáson járt a karaván. - Nem szabad találkoznunk a herceggel.
A Fôorvos elôrevágtatott.
Sebesen ügettek, és hajnalig nagy utat tettek meg, mert állandóan hátszéllel haladtak. Az elsô derengés véget vetett a viharnak. Fojtó párákkal gôzölgött a nedves erdô pinceszagú televénye. Még az éjszaka levágtak az Irrawaddy folyó mellôl keleti irányba, hogy elérjék a mocsarak vidékét.
A Kölyköt nem viselte meg túlságosan az utazás. Erôs lány volt, hozzáedzôdött a fáradalmakhoz. Félórás pihenéssel öt órát lovagoltak.
Délfelé járt az idô, és bár az ôserdô toronymagas fái mélyen örökös volt az árnyék, forró köd borult mindenre. A lovak egyre kimerü)tebbé váltak, lábszárukon nyüzsögtek a piócák, csülökig dagasztottak a dzsungel süppedô aljában.
A Fôorvos érkezett vissza vágtatva ál)andó elôôrsébôl:
- Megállni!
Lovak, öszvérek, terhüktôl szabadultan, fö)dig lógatták fejüket az ernyedtségtôl. A Fôorvos elôrement, a Kölyök és Rozsdás követték. Tudták, hogy valami rendkívüfi dolog történt. A Fôorvos megállt az ösvény fordulójánál, és a földre mutatott. Egy összetört parafa kalap feküdt ott. Távolabb néhány gomb és egy angol haditengerész hajtókája hevert egy látszólag járhatatlan bozótnyílás e)ôtt. A föld fel volt túrva.
- Mi?
- Hm. . . - felelté Rozsdás. - Esküdni mernék, hogy a haditengerész hajtóka vagy a százados; vagy az Earl ruháján volt. fgy keltek útra.
- Küzdelem volt. Itt megtámadták ôket. Hogy vér folyt-e, azt nem lehet látni, mert hamar beissza ez a föld.
- Azt hiszem, becsúszunk ide a bokrok közé -határozta el Rozsdás -, a Kölyök visszamegy a katonákhoz, verjük le a sátorlapokat, és ha egy óráig nem jönnénk, az egyik katona lovagoljon vissza segítségért ve)ed, a többi jöjjön utánunk... Ne feleselj, itt én paranesolok! Hátra arc! lndulj!
A Kölyök mondani akart valamit, aztán ment.
Rozsdás és a Fôorvos hasra feküdtek, és kúszni kezdtek a földtôl fé)méternyire alagutat képezô sűrűség közé. Rövidesen rájöttek, hogy ügyesen leplezett rejtekhely nyílása volt ott. Egypercnyi kúszás után talpra állhattak, és rendes ösvényen folytathatták útjukat. Ôk azonban letértek az ösvényrôl. A talaj egy dombhajlata után gyorsan lebújtak. Néhány száz méterrel arréb harcosok táboroztak igen nagy tömegben. Vajon megölték az angol katonákat? Hm. . . alapjában véve folytatni kellene az útjukat, mielôtt ôk is itt végzik.
- Azért - suttogta Rozsdás - mégsem hagyhatunk veszni két fehér embert, mint a kutyát. Kissé körülnéztünk.
A tábortól távolabb, jobbra vályogépület állt. A küszöbön egy harcos guggo)t.
- Nézd a puskáját. . . - suttogta Rozsdás. - Winchester. 0ég jól felszerelt bennszülöttek. Ide hallgass: te itt maradsz hátvédnek. Én megyek, és megnézem közelrôl ezt a kunyhót. Hátulról nem ôrzik. És különben is, biztonságban tudják magukat.
A dombhajlat mögött hason esúszott, míg elért egy bokrot. Még vagy száz métert kúszott balra. Nem látott senkit. Kissé felegyenesedett, hogy egy fa mögé osonjon.
Irtózatos ütés érte a fején, és elájult.
7.
Mikor Rozsdás magához tért, összekötözve feküdt a kunyhó földjén. Két embert látot szemben egy asztalnál ülve. Az asztalon karbidlámpa égett. Nagyon távolról két tompa dörejt hallott, egymásra következô robbanásokat. A feje irtózatosan sajgott. Csak lassan bontakozott ki káprázó szeme elôtt az asztalnál ülô két alak. Az egyiket nyomban megisrnerte: Bradford százados volt. A másik ötven év körüli, magás, vá)las, széles állú értelmes arcú egyén. Kissé furcsán festett. Fekete bricseszben és csizmában volt, ehhez hosszú, sötét szalonkabátot hordott, am**elyrôl egy bô revolveröv lógott le, két jókora Colt pisztollyal. Széles, gömbölyű, fekete, nagy karimájú, puha ka)apját az ál)a alatt szíjazta össze.
Kvang táborában lenne? Úgy látszik, különben a századost is elfogták volna. Bradford most észrevette, hogy a fogoly kinyitotta szemét. Gúnyos arccal közeledett:
- Halló, ifjú! Egy kínai közmondás szerint a legtávolabbi folyók is élôbb-utóbb találkoznak a tengerben. Örülök, hogy viszontlátom.
- Részemrôl a szerencse. Hogy van? - kérdezte Rozsdás.
- Helyes, hogy nem veszítette el a jó kedélyét. Rövidesen szüksége lesz némi optimizmusra. Holnap felkötik.
- Hát akkor mégis igaza lesz a tanítómnak. Annak idején egész hatátozottan állította, hogy sok Iehetôségem van erre a végkimenetelre. De ázt nem értem, hogy miért várnak ezzel holnapig? Csak minden pénteken van.akasztás?
- Még az is lehet, barátom, hogy Londonban kötik fel - mondta a feketeruhás -, ha fontos az angoloknak, hogy a cirkáló tolvaját fölakasszák, akkor esetleg üzletet csinálhatnak nekünk.
- Nézze, Morrison - szólt közbe Bradford -, ezzel a csirkefogóval ne csereberéljünk, ezt kössük föl.
Morrison! Snyder Morrison! Most kezdett világosodni Rozsdás e)ôtt. Ez az a japán szolgálatban álló, nemzetközi hírszerzô!
- Ezt csak bízza rám, Bradford. Könnyen lehetséges, hogy ennek az alaknak a feje, aki egész Angliát megszégyenítette, legalább olyan értékes, mint az Earlé.
Most mind a ketten jobbra néztek. Rozsdás, aki eddíg az ütéstôl nem mozdította fejét, most önkéntelenül, szintén megfordult. Néhány lépésnyire tôfe ôexcellenciája; Earl of Sudessex, háttal a falnak dôlve, összekötözve feküdt a földön, tépett ruhában, homlokán egy piszkos véres kötés.
- Miért ilyen kényelmetlenül, excellenciás uram? - kérdezte Rozsdás.
- Azt hiszem, némi hazaárulás történt - felelte bágyadt mosollyal a herceg. - De hogy kerűl maga ide? Hiszen az Indiai-óceán fe)é indultak.
- Csend -szólt Snyder -, a foglyok nem beszélhetnek.
- Csirkefogók legföljébb megölhetnek, de nem parancsolhatnak nekem - felelte hidegen a herceg.
- Fogjabe a száját, mert megjárhatja! - kiáltott rá Snyder.
- Maga túlságosan is összebarátkozott és a védelmébe vett olyanfajta söpredéket, mint ez az alak és barátai! - mondta Bradford.
- Igaza van - felelte a herceg. - Nern tagadom, sokszor imponált az ügyességük, és természetesen sokkal többre becsülöm a kikötôi szegénylegényeket, ha törvénytelen úton is jámak el, mint egy angol vezérkari századost, ha hazaáruló.
- Szavamra - mondta Rozsdás, és végignézett önmagán -, szégyellnem kell az uniformisomat.
Bradford nem haragudott, különös mosollyal széket állított a két fogoly elé, és lovaglóűlésben helyezkedett el rajta.
- Hát nézze, herceg, hogy tisztában legyen az üggyel, és megtanuljon engem tisztelni, felvilágosítom személyemet illetôen. Én nem vagyok vezérkari tiszt. Dacára annak, hogy tizennyolc éve szolgálok az angol hadseregben. Annak idején Bradford néven egy tiszt jött ki a katonai iskolából. Árva fiú volt. Apja, anyja nem élt, rokonait nem ismerték. Hat évre az indiai hadsereghez osztották be. Utközben ez a fiatalember eltűnt, és Bokharában már én jelentkeztem helyette. Érti? Megvoltak az írásai, a parancsa, a képesítése, és én ezeket egyszerűen magarnhoz vettem. Valamikor szolgáltam, tartalékos tiszt voltam. Mint mérnök és hírszerzô vezérkari ügyekhez is értettem. Szerencsére a világháború Bradford egykori iskolá társai közül sokat elvitt. Azután Bradford elég közönséges név, úgyhogy megkockáztattam az indiai szolgálat után, bár elszökhettem volna, ismét jelentkezni Londonban. Akkor már sok Indiában járt angol tiszt ismert, és csak egy veszély fenyegetett, hogy a régen eltűnt Bradfordnak valamelyik iskolai ismerôse rájön, hogy én pontosan arna Bradford helyett szerepelek, akit ô ismert. Szerencsémre, ez nem történt rneg, és így én beállíthattam a kémek világrekordját: egyenesen, mint kebelbeli tiszt a vezérkarnál, érintkezhettem közvetve Snyder Morrisonnal, akivel egy cégnél dolgozunk a japánok számára.
- Köszönöm - mondta az Earl -, nagy megkönnyebbülés nekem az a tudat, hogy nem egy angol tiszt árulta el a hazáját. És végeredményben, ha már ôszinte hozzám, közölje, hogy orvtámadásának mi a célja? Személyes gyűlölet?
- Erre igazán nincs okom. Pillanatnyilag a mi megbízottunk is tárgyal Kvanggal a japánok érdekében, és nem szeretnénk, ha a számításainkat keresztezné.
- Azután - szólt közbe Snyder - reméljük, hogy taksálja annyira az angol birodalom egy Earl életét, mint egy kémét. Az én egyik emberem, Evans, két éve ül a katonai fogházban. Tizenöt évet kapott. Majd ha Kvanggal egyesülve a fegyvereket behozzuk Birmába, felajánljuk magát és ezt a világszerte körözött cirkálótolvajt cserébe Evansért. Addig itt maradnak.
- A fegyverek két hét múlva érnek ide - felelte az Earl -, addig fel fog tűnni a távollétem, és egy katonai expedíciót indítanak útnak.
- E tekintetben bátor voltam megtéveszteni - vigyorgott Bradford -, ugyanis a fegyverszállítmány, mint jelezték már a határon van, és két napon belül elindulunk elfoglalni a maguk tartományát. - Az Earl nagy lélegzetet vett, és a köteleit feszítette tehetetlen dühében. Minden hiábavaló tehát.
- Fészkelôdhet már! - kacagott á hercegre Bradford. - Nincs egy hajszál reményük sem. Ennek a vörös gazembernek a kísérete az út közepén letanyázott. Ugye, arra gondoltak, hogy ezek segítségért mennek el? Hállották az elôbb azt a két robbanást? Kézigránátokat vágtunk közéjük. Ahol az elôbb tábor volt, ott most csak egy Iyuk van a földben. És senki. . . - Mikor ideért a beszédben, hirtelen elrépült. Nagy ívben nekizuhant az ajtónak, amely kiszakadt. Keresztűlbukfencezett az ôr fején; és ájultan terült el.
Rozsdás, ahogy a fal mellett ült; hasa alá húzta a lábait, és teljes erôbôl belerúgott a székbe, amelyen áthajolva Bradford beszélt. A századost kint ápolás alá vették. Snyder egész a fogoly elé állt:
- Én nem korbácsoltatok meg fehér embert, de be fogja látni, hogy szigorúan meg kell büntetnem. Három napig nem kap sem ételt, sem vizet. Goodbye - ezzel otthagyta a foglyakat.
Különösen a víz elvonása nagyon kemény büntetés a trópusokon. Rozsdás evvel nem törôdött. Mit érdekelte ôt saját sorsa? Bradford szavai áztjelentették, hogy a Kölyök meghált. Ott volt a táborhelyen, ahová a kézigránátokat dobták. Rugdalódzott a kötelékeiben, elveszítette teljesen az önuralmát, flegmáját, úgy érezte, szét kell törnie a koponyáját a falon.
- Nyugalom, barátom - mondta az Earl -, így csak ronthat a helyzetén.
- Mit törôdöm én a saját életemmel.
- Mégis meg kell ôriznie a nyugalmát. Ha egyébért nem, Angliáért. Nagyon komisz kelepcét állítottak itt fel, és igen sok jó angol fog meghalni; ha sikerül, amlt akarnak. lstenem, csak eljuthatnék Kvanghoz.
- Van remény, excellenciás uram - igyekezett Rozsdás összeszedni magát -, ketten voltunk itt a tábor közelében, és csak erigem fogtak el. A barátom ügyes ember, nem csinál semmit elhamarkodva, neki talán sikerül valami. Bizonyára az éjszakát várja, és megkísérli majd, hogy kiszabadítson.
- Akkor nagy szolgálatot tesz Angliának. Ebben bízzunk hát. Ms reményünk úgy sincs. Ebben a pillanatban nyílt az ajtó, és véres fejjel, összekötözve, a Fôorvost hozták be a szob.ába.
8.
Az admiralitáson felragyogott minden szem, midôn végre értesítést kaptak, hogy a "Radzeer" elsüllyedt, és a "Balmoral" ezen a néven Mandalay-ból útban van a nyílt tényer felé. Két cirkáÍó helyezkedett el az Irrawaddy torkolatánál. Egy repülôraj felszállt, zuhogni kezdett az esô.
De ez a hajó vagy repülni tudott, vagy átalakult vízalattjáróvá, vagy varázslók vezették: eltűnt.
Este tizenegyig a két cirkáló szorgalmasan várt a torkolatnál. Végül a kisebbik elindult Rangoon felé. Sehol semmi. A "Radzeer" elhagyta Mandalay t, és Rangoonból is azt jelentették, hogy áthaladt. Viszont Rangoon és a torkolat között nem volt. Az alacsony folyón még csak el sem merülhetett. Egy öreg calcuttai rádióparancsnok dühében a szakállát tépte. Éjjel tizenkettôkor míndenki úgy érezte, hogy belebolondul az ügybe. Ugyanis a Bengál -öböl északi részébôl jelentkezett a "Radzeer", és vészjeleket adott le, pontosan megjelölve a hajó helyzetét, jelezve, hogy a vihar következtében egy partrész beomlott, a hajó a part mentén megsérült és süllyed. S.O.S., S.O.S. Hogyan került a "Radzeer" a folyóról a tengerre? Nyolc cirkáló rohant a megjelölt helyre, és a "Razeer", mintha látná közeledni ôket a távolból, állandóan közölte velük a partcsuszamlás helyét.
A cirkálók odaértek, a friss partcsuszamlás látszott, de a "Radzeer" nem volt sehol. A világítótorony ôre jelentette, hogy hadihajó erre nem is járt. Egy óra múlva két kilométerrél északabbra, Ruyel halászfalu magasságában jelentkezett a "Radzeer", közölte, hogy idáig sodorta az áramlás, süllyed, és mellékesen megjegyzi, ogy egy raktárház ég, mert belecsapott a villám. Mikor a cirkálók odaérkeztek a raktárhoz még égett. A "Radzeer"-nek nyoma se volt. A halászfalu népe áz oltásnál dolgozott, és valamennyien esküdöztek, hogy hetek óta nem járt erre hadihajó. Az üldözô raj parancsnoka elhatározta; hogy még a hajnali órákban kérni fogja a riyugdíjaztatását. Kétségtelen, hogy a jeleket adô hajó erre járt, mert hiszen látta a földcsuszamlást és az égést. Sôt, látta a közeledô cirkálókat is. Csak ôt nem látta senki. Egy hadihajót!
Reggel repülôraj kutatta végig, alacsonyan szállva, az Irrawaddy folyót. A cirkáló sehol. Rangoont elhagyta, a hajókkal elzárt folyó torkolatánál nem jelentkezett, és mégis az Indiaióceánról adott jeleket, de sehol sem látható.
Viszont délután négykor jelentette a "Radzeer" a calcuttai kikötô parancsnokságának, hogy. a "Kingsbay" vezérhajó most haladt el mellette, készüljenek fel a fogadtatására. Negyedóra múlva a "Kingsbay" befutott Calcuttába.
Még aznap este minden angol leadó világgá távírázta a következôket:
Húszezer fontjutalmat adunk annak, aki a "Radzeer" pontos tartózkodási helyét megjelöli!
Az Admiralitás!
Mi is! A "Radzeer!"
Az ellopott cirkálót azonban nem sikerült megtalálni. Pedig megvolt.

### NYOLCADIK FEJEZET

Újra összejön a társaság. Ajáték még nagyobbra megy. Rozsdás meglepô fogadtatásban részesül. Tanítójának igaza volt. Végleg elveszítik a játékot.
1.
Éjfélre járt. A három fogoly csüggedten ült a sötét kunyhóban. Éjszakára két ôrt hagytak az ajtajuk elôtt. A Fôorvos' és Rozsdás már kiheverték könnyű fejsérülésüket. A hercegnek hôemelkedése volt. Alig beszéltek.
- Maguk miért jöttek vissza? - kérdezte az Earl.
- Tom Levenért, aki itt maradt valami khmer faluban. Egy hamisítványt sóztak ránk Mandalay-ban - felelte a Fôorvos, Rozsdás képtelen volt beszélni.
- De hogy kerültek ide Snyderhez? - kérdezte a herceg, láztól összekoceanó fogakkal.
- Az ösvényen láttuk a küzdelem nyomát. Azután felfedeztük a dombról ezt a tábort. És gondoltuk, utánanézünk excellenciádnak.
- Ez igazán derék dolog volt. Nem is tudom, hogy némelyik maguk közül hogyan kerülhetett ilyen mélyre.
- Nagyrészt közgazdasági okai vannak. Ez a vmdolog. Illetve a vám még nem is volna baj, csak lehetne nyugodtan csempészni. Például Rozsdás meg én sohasem tettünk mást. Csempésztünk. Néha odaütöttünk, az is igaz. De hát szórakozni is kell. Viszont sohasem öltünk, nem rabo)tunk, nem gyilkoltunk, csak szerettük a szabad pályát.
Hallgattak. Kint az éjszakában több ezer tagú békakórus kvartyogott. A kunyhó hátsó fala mentén valami halk guruló nesz hallatszott, mintha göröngyök hullanának le nem túl magasról.
- Na, mindjárt itt lesz egy háziállat - szólalt meg a Fôorvos. - Hangyász fúrta ki magát éppen a belsô fal mentén. Sajnos, ez büdös bestia.
A félhomályban világosan lehetett látni, amint az alulról túrt föld szélesedik, azután két kis kéz jelerlt meg, majd a könnyen lazuló ôserdei talaj nyílásánál óvatosan bemászott valaki a kunyhóba. Nyilván a kunyhó külsô fala alatt gödröt kapart, mint a kutyák, amíg a gödör a kunyhó belsejébe ért. Óvatosan bemászott, és hason csúszott a foglyok felé.
- Ki vagy? - suttogta Rozsdás.
Egy sovány test bújt elô:
- A Kölyök! Ne haragudj, hogy nem fogadtam szót. Utánatok lopóztam. Messzirôl láttam, hogy leütnek. Nem mertem mozdulni. Láttam a Fôorvost is elfogni. Itt a nagy fán ült egy ôrszem. Az mindenkit észrevett, aki a dombhajlaton átjött, de ôt nem lehetett látni. Csak amikor a Fôorvost leütötte fentrôl, akkor pillantottam meg, mert kissé elôbbre jöttem. Megvártam, amíg éjszaka lesz. Beosontam az erdôbe, és a sűrű felôl csúsztam ide. Kikapartam késsel a fal mögötti földet.
Rozsdás nem tudott szólni. Ha nincs összekötve a keze, talán úgy megöleli a Kölyköt, hogy összeroppantja.
Gyorsan egyik fogolytól a másikig csúszott és elvágta a köteleket.
- Most csak egyet tehetünk - mondta az Earl -, azon az úton, amelyen Miss Leven jött, óvatosan megpróbálunk a sűrűbe jutni, onnan az ösvényre. Legfe)jebb tíz kilométernyire lehet innen Kvang tábora. Ha nem fedezik fel a szökésünket, reggelre ott vagyunk.
- Nekünk Thomas Leven után kell kutatni. . .
- Eh! - mondta ingerülten a herceg. - Anglia elôbbre való. De végre is mehetnek, amerre akarnak. Én Kvanghoz indulok. A fegyverek holnap a hágónál vannak. És nem szabad bejönniük Birmába.
- Magam is azt hiszem. . . - mondta szomorúan a Kölyök -, hogy Anglia elôbbre való, mint én és a fivérem és mindnyájan.
- Ez helyes beszéd, kisasszony - mondta a herceg, és ô csúszott ki elsônek a gödrön keresztül.
Sikerült centiméterenként csúszva elérniük a sűrűt. Nagy félkörrel észak felé kijutottak az ösvényre és siettek. A hercegnek magas Iáza volt. Lihegett és alig vonszolta magát. Nem is a fejsebe kínozta ennyire: régi maláriarohama újult ki. Hajnalodott. Nagyon magasról, az ôsi fakoronák élôsdi virágokkal befont tetejérôl, elszórt napsugarak lopakodtak a dzsungel mélyébe. A herceg arcra bukott. A hóna alatt fogva vitték futólépésben. Most még nyomukba érhetnek, ha idejében felfedezték a szökést.
- Ide hallgassariak - móndtga lihegve a herceg -, hagyjanak itt. Maguk már játszották ezt a szerepet. Játsszák újra. A következôket kell mondasni... Ha Kvang hajlandó arra... hogy holnap. . . elzárja a hágót. . . és löveti a Kína felôl érkezô fegyverszállítmányt. . . ötvenezer fontot kap. . . ígérhetnek többet. . . ô lehet a tartomány királya. . . Menjenek. . . nem bírok tovább. . . hagyjanak itt. . .
- Ne marháskodjon, excellenciád... - mondta Rozsdás -, játsszunk gólyavisziafiát.
- Hallgassanak!... Ném tudok már beszélni soká.... - leroskadt egy fatönkre -, sok ezer angol életérôl van szó. . . engedelmeskedjenek vagy menjenek a fenébe. . . Angliáért. . . mindent. . .
- De Sir -szólt közbe a Fôorvos -, mi bármit ígérhetünk Kvangnak, azt Anglia nem ismeri el. Mi nem állapodhatunk meg, csak szélhámosság...
- Igen. . . várjanak. . . - a belsô zsebébôl egy ív papírt vett elô és aljára a következôket írta: "Utasításom értelmében, az én intézkedésemre tették mindazt, amit erre az okmányra e sorok fölé jegyeztek. Az angol haza érdekében és magasabb katonai szempontok miatt így láttam jónak.
Earf o(Sudessx. " A herceg körül összeborultak a fák, és egy nagy harang dörömbölt a két halántéka mögött.
- Nincs rajta dátum... - lihegte gorsan. - A Kvanggal történt megállapodás napján datálják. . . menjenek, fiúk. . . Isten segítse. . . önöket és Ang. . .
Eldôlt.
Az ájult herceget lefektették. Rozsdás eltette az írást.
- Eredj, Fôorvos, vidd le az lrrawaddy partjához, talán el tudod cipelni egy halászfaluig. Az árral, holnapután csónakon Mandalay-ba érsz. Nem lehet itthagyni az erdôben egyedül.
- Igaz - felelte a Fôorvos -, és ha nem találkoznánk többé, hát szervusztok. A Fôorvos karjába vette a herceget, és Rozsdás a Kölyökkel futólépésben sietett észak felé.
- Talán sikerül a Fôorvosnak átjutni az lrrawaddy túlsó oldalára valamilyen csónakon, és akkor Snyderék nem fogják el ôket. Szóval te most újra Sudessex vagy. Én meg százados.
- Az uniformisunk kissé megviselt.
- Azért még mindig katonaruha. Senki sem érkezik ide úgy, mintha skatulyából vették vo)na ki. Hanem az éjjel, mikor azt hallottam, hogy felrobbantották a táborhelyünket, nagyon megijedtem miattad.
A Kölyök megállt egy pillanatra, és szembefordult a férfival...
- Nagyon?
Rozsdás nézte, azután halkan ezt mondta:
- Nagyon, nagyon. . .
És ott, az ôserdô mélyén végre elôször megcsókolták egymást.
Azután siettek tovább észak felé. A második útkanyarulatnál, mint va)ami varázslatra, nyolc ember bukkant elô, lövésre kész puskákkal.
- Állj!
Egy köpcös, szalmakalapos kínai tört magának utat közöttük, széles handzsárraÍ a kezében:
- Kik vagytok, és hová igyekeztek?
- Earl of Sudessex vagyok, ez itt Bradford százados, és Kvang generálist keressük.
- Gyertek! - mondta röviden a kínai, azután a barna katonák szabályszerűen közrefogták ôket, és megindultak.
2.
Kvang tábornok elôôrséhez értek. Rozsdás, aki, mint már említettük, katonaviselt ember volt, csodálkozva nézte a mocsaras ôserdônek ezt a részét, amely térképen ugyan már angol, de valójában a legvadabb, legismeretlenebb része Birmának. Csodálkozott, mert a szabályosan felépített, téglalap alakú barakkok, gondozott utak, egy valáságos európai módon megépített gyarmati garnizonra emlékeztették. A harcosok elôírásszerűen, egyenletesen fegyelmezetten mozogtak, mint jól kiképzett katonák. Az altiszt elôtt összecsapták meztelen bokájukat, az ôrszemek a legelônyösebben kiválasztott helyeken posztoltak, és egy letisztított pálmatörzsbôl drótok vezettek az ôserdôbe. Csak telefon lehetett vagy távíró. Mindkettôjüket az elsô barakkba vezették. Egy primitív asztal, néhány pad állt itt, az asztalon telefonkészülék. A kínai határon át könnyen hozzájuthattak egypár megfelelô felszerelési tárgyhoz. Az asztal mögött alacsony kínai ült, harcsabajuszú, élénk szemű ember.
- Üljenek le. Mit óhajtanak? - Kifogástalanul beszélt angolul.
- Nemrégen bejelentettük magunkat a generálisnál, Earl of Sudessex és Bradford százados.
- A generális -mondta a kínai tisztelettel hangsúlyozva ezt a nevet -fôhadiszállásán van, innen körülbelül félórányira. Azonnal felhívom. - Telefonált. Rozsdás kinézett az ablakon. Az ôserdô itt ritkás volt, úgy látszott, véget ér. Egy közeli tisztáson átjól láthatta az égnek meredô hófödte Luang hegyláncot, amelynek keskeny hágója a tábor közelébe torkollt. CÍgy látszik ez egyben a határôrség is, gondolta Rozsdás. Az ellenkezô irányban szélesen, ôserdôtôl szegélyezetten hömpölygött a sebes sodrú Irrawaddy.
Mialatt mindezt megfigyelte, a kínai valami madárszerű csipogással furcsa nyelven beszélt a telefonba, majd letette a kagylót, és udvarias mosollyal fordult feléjük.
- A generalisszimó elindul, hogy tárgyaljon önnel, herceg úr. Szíveskedjék elfoglalni a parancsnok szobáját.
- És én? - kérdezte Rozsdás.
- Örtt a generális parancsára még ma felkötik.
3.
- Hogy volt ez kérem? - kérdezte Rozsdás. - Bocsássori meg, de úgy hallottam, mintha azt mondta volna, hogy felkötnek.
A kínai mosolyogva, elôzékenyen bólogatott:
- Jól méltóztatott hallani. Pardon. . . - és a katonákhoz fordult -, kötözzétek meg, gazemberek, a tiszteletre méltó százados urat.
Rozsdás nem küzdött. Nyolc puskacsô meredt rá. A Kölyök rémülten, kerekre nyílt szájjal állt. .
- Nem mondaná meg, kinézer úr -kérdezte Rozsdás -, hogy a generális miért ragaszkodik ehhez a nem túlságosan eredeti ötlethez?
- Ki tudja, hogy nagyurak mit, miért cselekszenek?
- A százados úr tiszttársam - kiáltotta a Kölyök -, és tiltakozom.
- Tiszteletre méltó excellence. Felesleges minden szó. Én úgysem változtathatok a hatalmas úr parancsán. Kedves tiszttársát fél óra múlva felkötik. A generalisszimó csak azt akarja, hogy abban a pillanatban húzzák fél az igen tisztelt urat, midôn ô ideér, mert kíváncsi erre a Iátványra.
- Sir! - kiáltotta gyorsan Rozsdás a Kölyöknek. - Gondoljon a kötelességére, és legyen erôs. Ha engem felkötnek, magának akkor is beszélnie kell a generálissal. . . -Nem folytathatta, mert megragadták a karjánál és elhurcolták.
- Kérem, kössön össze azonnal a generálissal -kiáltotta a lány. - Ez valami tévedés...
- Felesleges lenne, és nincs is utasításom rá. A generális fél órán belül itt lesz. Szíveskedjék a paráncsnok szobájába menni itt van jobbra.
Beszédelgett a szobába, és kimerülten roskadt egy nádszékre. Az idegei végképp felmondták a szolgálatot. Remegett, és úgy érezte, hogy nyomban összeesik.
- De csúfak vagytok - mondta Rozsdás a kísérôinek. A bennszülöttek. csodálkozva hallgatták az idegen érthetetlen szavait. Bizonyára imádkozik. Egy fa alatt megálltak vele, és a következô másodpercben nyakán volt a hurok.
- Hé! -kiáltotta. -Micsoda disznóság ez?! Mi lesz a félórámmal?! Becsapjátok a szegény külföldit?!... Mégis igaza volt a tanítómnak.
De nem húzták meg a kötelet, amelynek szárát egy vastag ágon dobták át. Súlyba tett fegyverrel vigyáztak rá, és hagyták állni kötéllel a nyakán.
- Megeheti a fene a fônökötöket - korholta ôket továbbra is Rozsdás. - Kutyazabáló, ronda banda.
"Így telt az idô. Közben Rozsdás tudta, hogy Bradford árulásának jól megérdemelt 5üntetésével sújtja ôt Kvang:
Egyszerre kürt szólalt meg. Pillanatok alatt felsorakozott a legénység, lovasok érkeztek, éS a tábor elôtt leugráltak a nyeregbôl. Legelôl egy zöld kimonós, szalmakaiapos, vállas alak érkezett, akire feszesen tisztelegve bámultak.
Ez volt Kvang.
Egyenesen az akasztófához tartott, és magasra emelte a kezét. "Na szervusz világ." Ez volt Rozsdás búcsúgondolata. Az állát egy roppant rántás csata fel, megfeszült a nyakán a kötél. . .
Kvang karja hirtelen félkört írt le, mint mikor a karmester próba közben leinti a zenekart, és a kötél máris megereszkedett. Rozsdás térdre zuhant. Sikoltás hallatszott. A Kölyök rohant ki a bárakkból egyenesen Kvang felé. Kvang csodálkozva megfordult, és szemben állt a lánnyal. Egy másodpercig dermedten néztek egymásra, azután a Kölyök zokogva a nyakába borult:
- Tom! Drága Tom!
Kvang ugyanis fehér ember volt. Thomas Levennek hívták, és másfél évvel ezelôtt szökött .meg a légióból.
A katonák nem tudták mire vélni, hogy a generális öleli és csókolja az angol ezredest. Ki tudja, meddig tartott volna a viszóntlátás öröme, ha egy szemrehányó hang nem szólal meg alattuk:
- Valaminek velem is történriie kell.
Rozsdás volt, még mindig a földön, ahogy visszahullott a térdére, kötéllel a nyakán. 4.
4.
Együtt ültek a parancsnok szobájában.
- Ha nem ismerem fel az utolsó pillanatban, hogy maga nem Bradford - mondta Kvang, illetve Tom Leven - akkorˇnagyon sajnálatos dolog történt volna. Ne haragudjon, kérem. . .
- Szót sem érdemel. Futó kellemetlenségnek tekintem. De.micsoda rejtélyes úton lett :,maga Kvang?
- Kedves barátom - mondta Leven mosolyogva -, nem egy európai katonatiszt vagy kalandor járkál ebben a titokztos országban álnév alatt. A másik katona meghalt, én felgyógyultam a betegségembôl. Láttam, hogy mennyire megszeretett közben a törzs. Én is észákra.vonultam velük együtt. És mert jók voltak hozzám, hálából kiképeztem ôket. Harcos nép; és így nagy szolgálatot tettem nekik a katonai oktatással. Azután még néhány törzs csatlakozott hozzájuk, így alakítottam meg szabadcsapatomat, amely védi a békés törzseket rablóktól és martalócoktól. Ezért adót fizetnek nekünk: gumit és elefántcsontot. Az adóból arra is tellett, amint látjátok, hogy Kínából néhány modernebb berendezési tárgyat, fegyvert, húzalt, telefont hozzak. -Szeretettel simogatta a húgát, azután végighállgatta Rozsdás rövidre fogott magyarázatát fogságukról, a hercegrôl, Bradfordról és a fegyverszállítmányról, amely ma éjszaka fog a határra érkezni.
- Tudom - mondta komoran Kvang -, Snyder követét hitegettem. Azért hitegettem Snydert, hogy fegyverszállítmányát a határra csalogassam. Elôször el fogom vágni az amerikai gerilláinak az útját, azután kézre kerítem a fegyverszállító csapatot, és végül a muníciót megsemmisítem. Ezért nem akarok király lénni, de más se jöjjön ide uralkodni. Mondják meg az Earlnak, hogy nélkülük is fenntarthatom itt a rendet. Köszönöm, barátom, amit a húgomért és értem tett. A két hiányzó rajz nálam van, elhoztam Helena Aldington lakásáról. Akkor már tudtarri, hogy Bradford gazember, de nem volt bizonyítékom. A találmányt a húgom majd értékesíti, és csodálatos szolgálatukért valamennyien megkapják jutalmukat.
- Ha ugyan él még valaki a társaságból - dörmögte Rozsdás: - A cirkálót azóta bizonyára rég elfogták.
Ebben a pillanatban egy sáros, lihegô kínai ugrott be a szobába, szinte egyenesen a lováról, amelyen az ajtóig vágtatott. Jelentett valamit, és Leven ijedten ragadta meg a vállánál.
- Mi történt? - kérdezte a Kölyök.
- Nagy baj - mondta Leven. - Húsz kilométernyire innen levegôbe röpítették az Irrawaddy gátját. A víz észak felé zúdul.
- Mit jelent ez? - kérdezte Rozsdás.
- Nagyon rosszat. Az áradás a völgyet öntötte el, katonáim tehát még északabbra húzódtak a magaslatokról, úgyhogy a hadseregem és köztünk egy több kilométer kiterjedésű tenger áll. Itt vagyunk ezzel a kis ôrséggel, mindössze százötven ember, és katonáim nem jöhetnek ide. Ez Snyder műve volt. Elvágta hadseregemet a szorostól, azután nagy túlerôvel meg akar rohanni. Hé! G'Lisu! Riadót!
Megszólalt a kürt.
- Most mi lesz? - kérdezte a lány.
- Elsôsorban felkészülünk, hogy ne érjen váratlanul Snyder hordájának támadása. Úgy látszik, sejtette, hogy csak színleg tárgyalok vele. Azután pedig védeni fogjuk a hágót utolsó csepp vérünkig. Sajnos, kevés reményünk van.
Este velt. Békés csend borult az erdôre, és távol, az Irrawaddy partján lomhán nyüzsgô krokodilusok látszottak a holdfényben. A katonák egy része a hágó mellett helyezkedett el, a többiek hevenyészett barikádot hordtak össze a tábor körül homokzsákokból deszkákból kövekbôl: Két-három óra múlt így el feszült várakozásban. Azután bennszülött futár érkezett a déli ösvényrôl.
- Generális! - je)entette mély tisztelettel. - Az én uram, a fekete ruhás tábornok, kéri a válaszodat, mert mint kémünk jelentette, a hágó feljárójánál most fordultak be Birma felé az elsô fegyverszállító öszvérek.
- Mondd meg Snydernek - felelte Leven -, hogy embereim itt várják a szorosban a fegyverszállítmányt, és meg fogják semmisíteni.
- Uram, akkor harc lesz.
- Harc lesz, Hu-vej. Menj vissza uradhoz.
A követ eltávozott. Kvang ôrszeme, aki egy magasabb sziklatalpon hasalt, szintén jelentette, hogy a hágó szerpentinjén karaván jön a határ felé.
- Ha lôtávolba érnek: tűz! - kiáltotta Leven.
- Cho! Küldj ôrjáratot dél felé. Vigyázzanak az ellenség jön.
- Adjon nekem egy puskát, Leven - mondta Rozsdás -, nem vagyok híres céllövô, de negyven, ötven ilyen bagaria pofával fölérek.
- Azonnal kap puskát, kedves. . . ejnye, hogy is hívják?
- Rozsdás.
- Micsoda?
- Rozsdás. Ez a nevem.
- De hiszen ez csúfnév.
- Komolyan csúf? Néha úgy vettem észre, hogy tisztelik. Olyan dolog ez, mint amikor egy volt századost Kvangnak neveznek. Különben polgári nevem John Hallybúrton.
. - Hallyburton?. . . John Hallyburton. . . Ejnye. . . Várjon. Hopp! Évekkel ezelôtt hallottam ezt a nevet. Egy John Hallyburton gyorsasági világrekorddal repült Londonból Ausztráliába, és a Íegmagasabb kitüntetésben részesült. Azután katonai ranggal átvette a hadi-repülôgépgyár.
- Ugy van. Késôbb a gyár igazgatóját egy redônyhúzóval bénára verte az illetô, és menekülnie ke)lett. Én voltam. '
- Emlékszem. Maga elôtt szép jövô állt. . . Hát várjon csak. . . Azonnal adok fegyvert, de nem mozdul el a húgom mellô). Nekem az embereim közt kell lennem.
Lihegô katona jött be:
- Uram! Apad az Irrawaddy!
- Tudom - mondta sóhajtva Leven, azután Rozsdáshoz fordult -, ez azt jelenti, hogy a hátsó-indiai határig víz alá kerül az ország. Még szerencse, hogy nem erre jön a víz, hanem északra.
Újabb katona érkezett:
- Jönnek! Vagy négyszázan vannak!
- Cho! - Leven kiáltására megjelent a kínai tiszt. - Ötven emberrel a szent Bo-fa mögötti dombot lövitek állandóan, hogy a folyó felôl ne keríthessenek be. A szorosban levô emberek semmi esetre se hagyják el a helyüket, és a torlaszok mögött húsz ember kezdjen drótsövényt késziteni. Maga, amint mondtam, itt marad a húgommal...
- De én. . .
- John Hallyburton! Az én birodalmamban minden férfi katona. És katona csak egyet felelhet a parancsra, azt hogy "igenis". Megértette?
- Igenis, de bátorkodom. . .
- Hátra arc!
Odakint elhangzottak az elsô puskalövések.
5.
Nagy túlerô csapott le rájuk. Snyderék nem is kísérleteztek azzal, hogy bekerítsék ôket. A szorosban álló ötve emberre vetették magukat. Ez volt a cél! A legfôbb erejük abban állott, hogy néhány kézigránátot sikerü)t szerezniük. Négy gránát közül három találatot ért a barikádok mögött, az egyik gyújtóbomba volt.
Leven jól kiépített" primitív állása összeomlott. A gyújtóbomba szétcsapó éterlángja két barákkot gyújtott fel. Egett a torlasz.
- Altiszt! Húsz emberrel állandóan építeni a torlaszt! - kiáltotta Leven, aki hol itt, hol ott tűnt fel a harcolók között. - Öt ember hordja ki a töltényeket az égô barakkból, mindent a Bo-fa mögötti dombra. Oda fogunk visszavonulni.
Egy sötét tárgy zuhant melléje. Az altiszt megdermedt a rémülettôl: kézigránát! A következô másodpercben Leven felragadta a gránátot, és nagy ívben visszahajította. Az egyetlen védekezés lehulló kézigránát ellen. Néha sikerü), mert a gyújtást sohasem lehet pontosan beállítani.
A visszahajított bomba az ellenség fölött, a levegôben robbant, )ángoló éter permetezett széles sugárban, égô emberek szaladtak sikoltozva. A szorosban álló ötven katona állása tizenöt emberrel gyöngyült, és visszaszorították ôket. Egy helyen már a tábor barikádja mögé is benyomult az e)lenség, de sikerült az elsô támadókat leölni, és újra megerôsíteni a hézagot. A helyzét azonban reménytelennek Iátszott.
- Hallyburton! - rohant Leven a sértetlen barakk felé. A húga és a vörös fiatalember még ott voltak.
- tgerús! - mondta Rozsdás, és igyekezett eltávólodni az ablaktól, ahonnan a parancs ellenére, szakadatlanul lövöldözött a torlasz elôtti ellenségre.
- A húgomat a domb mögé viszi, és továbbra is vigyáz rá. Oda fogunk visszavonulni. Sajnos rósszul állunk.
Golyók fütyültek, fojtó füstszag terjengett, és a bennszülöttek fülsiketítô orditása nem szűnetelt egy pillanatra sem. Ahogy a Kölyök kilépett a kunyhóból, egy gránátrepesz leszakította az ajtót mellette. Megtántorodott. Golyók fütyültek körülötte, és becsaptak a harakk fájába. Rozsdás gyorsan felkapta a lányt, és futott vele a domb felé, aho) már építették az új torlaszt.
6.
- Hé! Szedjetek össze száz embert! - kiáltotta Snyder, aki közben megsebesült a karján.Rohamra megyünk a szoros e)len.
- Nincs több kézigránát -jelentette az egyik katonája. Ezek nem voltak kiképezve, mint Leven emberei. Gerillabanda harcosok, fegyelmezetlen csoport voltak.
~ Nem fontos - mondta Snyder -, elsöpörjük ôket. Szedd össze egy csapatba a harcosokat és tegyetek úgy mintha meg akarnátok rohanni a tábort. Közeledjetek elszórtan, lövöldözve. Szóval tereljétek el a tábor figyelmét a szorostól.
Míg Leven emberei a torlasz mögött azt hitték, hogy ellenük fognak rohamot intézni, száz ember váratlanul nekifutott a szorosnak, és két sortűztôl megritkítva, elérték Kvang maroknyi ôrségét, percek alatt lemészárolták ôket. Ezután á szoros szikláit megkerülve, oldalba akarták kapni a tábort.
- Cho! - rendelkezett Leven. - Hátulról számítva ötös csoportokban folyton tüzelve visszavonulni a domb mögé. Minden fegyvert össze kell szedni. A torlaszt öntsétek le petróleummal és gyújtsátok meg.
A lángoló barikád megfékezte az általános rohamot. Ezalatt Leven megmaradt néhány emberét összevonta a folyó felé esô domb mögé. Éjfélre járt.
A nagy fegyverszállítmány élsô öszvére elérte a hegylánc bejáratát Birma határán.

### KILENCEDIK FEJEZET

Hogyan lett a "Radzeer" kísértethajó. Bradford elmenekül, és Kuang marad. A cirkáló elindul utolsó útjára, de mit ér a szerenese, ha efogyott a szivar? A szenvedôk sem maradnak magukra.
1.
- Reménytelen a helyzet. . .
- Az embereí nem jöhetnek le az Irrawaddyn?
- Reggelre az Irrawaddy egylábnyit apad. Ez aztjelenti, hogy seregemet a mocsárvidékkel egyesült ár választja el tôlemˇ - Körülnézett, és látta, hogy a lány valamivel távolabb félig aléltan dôl neki egy homokzsáknak. Halkan, gyorsan így szólt:
- Hallyburton, magára igen nehéz feladat vár. Innen ötvenlépésnyire van a folyó. Néhány csónakot kötöttem ott ki. Elviszi innen a húgomat. Érti, ugye? Ha lefelé mennek, az apadó árral hajnalra biztonságban lehetnek. Nem kérdez semmit, csak fölkapja Edithet, és viszi...
- És maga?
- Én természetesen a helyemen maradok. lsten vele, ˇbarátom. - Az elsô golyók már ott fütyültek körülöttük, ágakat és Íeveleket sodorva le a sűrű fakoronákról. Rozsdás ismerte a barátját. Nem szólt tehát semmit, odment, a karjaiba kapta, mint valami gyereket, és futott vele. A lány felélénkült.
- Hová viszel?. . . Nem! Nem akarom!. . . Tom! Ne hagyjuk itt! Tom! Eressz el! - Két öklével teljes erejébôl hisztérikusan a férfi mellkasán dörömbölt, aki erôsen tartotta, és futott vele. A támadók ordítása egyre közelebbrôl hangzott. Nem volt idô. Szinte durván a csónak fenekére dobta a lányt, egy nyisszantással szétvágta a kötelet, és a csónakot nyomban elkapta a bugyborékoló, szennyes ár. Rozsdás bemerítette a lapátot, és a part vízbe nyúló fái mentén óvatosan távolodott a harc színhelyétôl.
2.
Fél óra alatt bekerítették a kis tábort. Levennél fogytán volt a muníció, és az emberek nagy része holtan vagy sebesülten hevert. Hajnalodott...
Egy bennszülött jött fehér zászlóval.
- Az én uram ázt üzeni, hogy add meg magad. Semmi bántódásod nem lesz, csak a fehér katonákat kívánja.
Az ösvény torkolatánál megjelent egy öszvér.
- Ez a válaszom: Cho! Tűz!
A kínai tíz emberével tüzet adott a szorosra, az öszvér sikoltó nyerítéssel felvetette magát, azután legurult rakományával együtt a szikláról.
- Vissza! - kiáltotta Snyder. - A karaván maradjon a szoros mögött, amíg egy rohammal elintézzük ezeket az ôrülteket.
Snyder emberei közül nagyon sok elhullott, de még mindig túlerôben voltak. Megrohanták a barikádokat. Puskaaggyal, késsel, revolverrel folyt a harc. Kvang emberei fanatikus erôvel védekeztek, és fegyelmezett rendszerességükön az amerikai hordájának elsô rohama megtört. Az utolsó barikádra ugrott katonával Cho csapott össze. A katona szuronya átjárta a hasát, együtt zuhantak le a torlaszról, és a haldokló kínai utolsó erejéVel átfogta ellenfele torkát. Egymáson fekve, úgy maradtak.
Snyder újra összeszedte az embereket. Minek siessen? Ez a maroknyi sereg a kezében van.
Rövidesen kiderült, hogy jobban, mint gondolná. Levennek elfogyott a muníciója. Miután a lövések ritkultak, és a közeledô harcosokra sem tüzeltek, Snyder is rájött erre. Paranesot adott, hogy indítsanak el a hágó mögül egy öszvért. És ez az öszvér már sértetlenül lépte át a szorost.
Az öszvért diadalordítással fogadták. Azután még egy, majd még egy teherhordó állat lépte át a határt. A fegyverszállítás megindult.
Baaangg!
A hajnali ég alatt valami nagy, sötét tárgy repült át szép ívben a fejük felett, azután messze rengô roppanással hatalmas lángnyelv csapott föl, közel a szoroshoz. Öszvérek, fadarabok, .emberi fejek és Iábak, kiszakadt földtömeggel vegyülve, egy legyezô alakú, vörös sugárban röppentek a magasba.
Haaangg!
Most már belôtték az ágyút, és egymás után csaptak gránátok és srapnelek a szorosba. SzikÍa omlott, nyolevanméteres fák zuhantak; az iszapos domboldal mázsás rétegekben csuszamlott, széttörve, megsemmisítve, eltemetve a hatalmas fegyverszállítmányt, és a felrobbant muníció bazaltkolosszusokat döntött le. Füst, por és törmelékhalmaz fedte a helyet, áhol az érkezô karaván tábora volt még nemrégen.
Tüzérség!
Snyder és emberei fejvesztetten menekültek a sűrű erdô felé, amerrôl jöttek. obb felôl, a siketítô dörejek után szinte halkan, megszólalt valami: ta-ta-ta-ta-ta, az emberek, mint a kaszált fű, dôltek el jobbra, balra.
Gépfegyver!.
Azután vagy.húsz haditengerész hófehér egyenruhája tűnt elô a sűrűbôl, s egy vezényszóra lekapták fegyverüket. Mindenki futott, amerre látott, de az egymás után ropogó sortüzek elôl a földre lapulva csak néhány ember menekült meg. SnyderreÍ öt golyó végzett. . A harenak vége volt.
Az Irrawaddy közepén fértyesen kivilágítva ott állt a "Radzeer" teljes hadi pompájában, és dladalmas kommandó hangzott fel a reggelben:
- Sört!
3.
Irrawaddy elhagyott partjai közelében hajózó cirkáló elôször a Fôorvossal és az Earl-lel találkozott akik egy dzsunkában menekültek. Mikor meghallották a Fôorvostól, hogy mirôl van szó; teljes gôzzel indultak észak felé. Hajnalban vették fel Rozsdást és a Kölyköt. ˇ
A hajón végre nagy adag kininhez jutott a herceg, és így rövidesen elmúlt a lázrohama. Mire reggel lett, és elérték Kvang táborát, ahol már végkimenetele elôtt állt a harc, a herceg vette át a paranesnokságot. Elsôsorban valamennyi ágyúvaÍ a szorost lövette. Közben a matrózok egy része Rozsdás vezetésével csónakba szállt, két gépfegyverrel és puskákkal, hogy déli irányban kikötve elvágják a menekülôk útját, ami tökéletesen sikerült.
Hogy került a "Radzeer" az Irrawaddyra, kérdezik kívánesian? A cirkálót Rangoontól néhány kilométernyire érte a hír, hogy a torkolatot két angol cirkáló szállta meg. Sűrű felhôszakadás zuhogott. Az éjszaka átláthatatlan sötétjébe csak egy-egy villám hasított bele. Tanácskoztak. A tanácskozás eredményeképpen két matróz kievezett a közeli partra, és elkötött egy ôrizetlen dzsunkát. A csónakra épített kunyhó belsejében, a vihar dacára, nagy nehezen, hosszas, óvatos munkával átszerelték, és üzembe helyezték a hajó rádióállomását. Az adó-vevôkészülék nem volt nagy, de rendkívüli ügyességet igényelt, hogy a csónak kis kunyhójába sértetlenül áthelyezzék. A kunyhóban Bunkó helyezkedett el a készüléknél, és társa a hajó orrába szerelt, hosszú végű kormánylapáthoz ült. Ügyesen siklottak el a torkolatnál ôrt álló hadihajók mellett. Ezek különben sem törôdtek a mindenfélé ezerszámra látható dzsunkákkal, hanem egy hatalmas cirkálót kerestek. Éjfélre elérték a Bengáli-öblöt. Azon a részen, ahol a partcsuszamlást felfedezték, megkezdték a leadást. Mikor az elsô cirkálók közeledtek, a keskeny dzsunka (belsejében a rádióadóval) a sötét part mentén feljebb haladt, és kikötött egy kis természetes öbölben, ahonnan jól látta az égô raktárházat és a halászfalut. Ezután vagy két napig sétáltak a tengeren. A partok közelében ezer és ezer család lakik dzsunkában, ott van az üstjük, amiben fôznek, esetleg egy kis bölcsô a csecsemôvel és a halászathoz szükséges felszerelésük. De a foltozó varga vagy más kéziiparos is a.dzsunkáján él. Mindenfelé, a megszámlálhatatlan rafia-, gyékény- és szalmadzsunkák között olyan biztonsággal úszhattak leadójukkal Bunkó és barátja, mintha csak a csillagos égen vegyültek volna el, az admiralitásra bízva, hogy valamennyi égitestet sorra vegye az ô kedvükért.
Ezalatt a "Radzeer" az ellenkezô parthoz farolt, és minden lárnpáját eloltva, az orkán Ieple alatt siklott visszafelé. Észrevétlenül Rangoon felé jutott. Mire a vihar elállt, maga mögött hagyta Mandalay-t, azután teljes gôzzel észak felé tartott. Ugyanis ez volt egyetlen útja a menekülésnek. Igen ám de jól tudták, hogy a vihar végeztével egy repülôraj kutatja majd át a folyót.
A part egy beszögellésén, a dzsungel fái között beálltak a hajóval az Irrawaddy holtágába. Ezután villámgyors munkába kezdtek. Negyven- és ötvenméteres szívós pálmákat, koronájuk alá hurkolt hajókötéllel addig hajlítottak a kis öböl két oldalán, míg a pálmalombok összeértek a clrkáló felett. Ezután a legénység gallyakat, virágokat, leveleket hordott össze, felmásztak a pálmákra, és beborították ezzel a gizgazzal. A Mandalay fölötti, elhagyatott, kihalt, egymástól több mérföldre húzódó ôserdôkben és mocsarakban egy-egy elszórt törzs él. Csónak, hajó, ember erre nem járt a cirkáló tehát, miután kitértˇa folyó sodrából, és beállt ebbe a holtágba, csak a repülôgépektôl tarthatott. De mire megérkezett a raj, az frrawaddyn nyoma sem volt a hajónak, a kis öböl nem ütött el a part sávjától, mert az alagútszerűen összehúzott fakoronák, virá,ggal, bokrokkal beszórva, egybeolvadtak az ôserdô egyhangú tömegével.
lgy történt, hogy a hajó másodszor is eltűnt, és bár az óceán különbözô forgalmas pontjain jeleket adott le, nyoma veszett. Miután az admiralitás soha tzem adott ki hivatalos jelentést az ügyben, a matrózok legendákat mesélnek egy kísérteties cirkálóról, amely olykor jeleket ad a ködben, de még senki sem látta, mert fedélzetén a "Félfejű Jack", egy múlt századbeli kalózkapitány intézkedik.
4.
Az Earl Kvanggal sétált fel és alá a parton. Közben eltemették a halottakat, ápolás aIá vették a sebesülteket, és megtalálták Morrison Snyder tetemét is. De hol van Bradford?
Snyder egyik altisztjét elcsípték. Ez elmondta, hog Bradford még a támadás elôtt elvágtatott Mandalay felé.
- Mondd meg, hogy miért! - faggatta Kvang.
- Uram, ez titok.
- Akkor hát ne mondd meg, de én kiköttetlek az ösvény mentén a földre, amerre a vöröshangyák vándorútja vezet.
- Azt hiszem, jobb ha megmondom, uram.
- Én is azt hiszem - felelte Kvang barátságosan.
- A másik halvány képű, aki százados, azt az üzenetet viszi Mandalay-ba, hogy az angol nagyúr megállapodott veled, és két hétig itt marad nálad. Ezt azÉrt teszi, hogy az angolok és franciák ne küldjenek ide katonákat. Azalátt is, minden törzs puskát kapott volna, hogy legyôzzük a kiküldött katnnákat.
- Nagyon aljas volt ez a terv - mondta az Earl Kvangnak. - A rnaga seregét elvágták, és két hét alatt az összes vad törzset felfegyverezve, korlátlanul uralkodtak volna itt a határon. Kár, hogy a hajón nincs meg a rádióadó, így ez a Bradford kereket old majd Mandalay-ból. Ezt igazán sajnálom.
- Én még jobban - mondta Leven tompán. - Kis híján felköttettem helyette ezt a vidám, vörös hajú fiút.
- Hallja, Leven, ez igazán nagyszerű ember. Nyugodtan rábízhatja a húgát, ha majd visszatérnek Londonba, mert ön valami módon reaktiválva lesz. Tökéletesen betöltötte itt egy kitűnô angol tiszt küldetését. Ami pedig á gyilkossági ügyét illeti, vörös barátunknak van egy elmélete. Bradford ugyan szökésével az ellenbizonyítást lehetetlenné tette, de azok után, amik kiderültek róla, inkább adnak majd hitelt a maga szavának, tárgyi bizonyítékok nélkül is.
-- Engedelmével, excellenciás uram, én nem törôdöm azzal, hogy mit hisznek rólam Londonban, és mit nem. Én nem is térek többé vissza. Megszerettem az ôserdôt. Csak aki sokáig élvezte egy gyönyörű, modern város környezetét, az tud szívbôl ragaszkodni a dzsungelhez. Szeretem a bennszülötteimet, jól érzem magan közöttük, és itt maradok.
Hallgattak. A herceg megértette azˇembert. Sok szenvedés és igazságtalanság tette ilyen keserűvé és rezignálttá.
- Azt hiszem, felesleges lenne elhatározásáról lebeszélni. Rövidesen talán közölhetek magával olyasmf!, ami kissé feltámasztja az életkedvét. Maga még fiatal ember, Thomas Leven!
Piszkos Fred lépett hozzájuk:
- Bocsánat a személyes megjelenésért, de apad az Irrawaddy, és ha nem akarunk itt megfenekleni, nyomban indulriunk kell.
- lndulás! - mondta a herceg. Fred boldogan szalutált. Most már nemcsak igazi hadihajója és egyenruhája, hanem igazi fe)jebbvalója is volt.

### TIZEDIK FEJEZET

Bradford saját oktatásával talája szemben magát. Egy ablak rossz kifátással. A "Radzeer"-ügyben csak Rozsdás emel panaszt a frakkja ellen. Panaszát elintézik.
1.
Bradford lóhalálában vágtatott az erôd felé. A kémek jelentették, hogy a szökött foglyok nyomai Kvang táborába vezettek. Attól tehát nem kell tartania, hogy Mandalay-ban valaki tud arról, amit az Earlnek elmondott katonai múltjáról. Egyenesen a parancsnok elé - Északról jön? Já, hiszen emlékszem..: Ön az a matróz, aki az Earl kíséretéhez tartozott. Bradford fellélegzett. Nem tudnak semmit.
- Én nem vagyok matróz, hanem Bradford vezérkari százados. - Elmondott mindent a parancsnoknak a "Radzeer" elsüllyedésétôl kezdve. Fogságukat, a két szélhámos szereplését, és útjukat a szélhámosokkal észak felé. A paráncsnok ámultan hallgatta. Bradford elôvette parancsát, fényképes igazolványát. Minden összevágott.
- Hát ez bizony nagy blamázs lesz, ha kiderül. Mind önöknek, mind a franciáknak. Jó lenrie eltussolni a dolgot. De hová az ördögbe lett az a cirkáló?
Ezt Bradford is szerette volna tudni. Fél óra múlva megfürödve, a tábornokkal együtt villásreggel izett.
- Örülök, hogy megállapodtak Kvanggal.
- Elég simán ment. Most már nem lesz több baj.
Odakint megszólalt a kürt, fegyverbe szólították az ôrséget. Ez magás rangú katonai vendéget jelentett. Bradford lenézett az ablakból. Néhány angól tiszt érkezett. Ezektôl nem kellett tartania. Valamennyien személyesen ismerték, és fogalmuk sem lehetett arról, ami most az Irrawaddy északi vidékén történik. Égy civil is volt velük, irattáskával a hóna alatt.
A parancsnók lépett be.
- Erre parancsoljanak, uraim - mondta a hátuljövôknek, azután a tábornokhoz fordult:Néhány angol tiszt érkezett Hutchinson ezredessel.
A tábornok eléjük sietett. Bradfordot élénk örömmel üdvözölték:
- Kérlek - mondta Hutchinson ezredes -, nagyon jó, hogy itt találunk. Be akartunk várni Mandalay-ban, amíg megérkezel az Earllel.
- Igen sok jelentenivalóm van - mondta Bradford.
- Ez most nem fontos. Egy ostoba ügy miatt molesztálnak. - A tábornokhoz fordult.Megengedi tábornok úr, hogy valahol négyszemközt tanácskozhassunk a századossal? .
Egy szomszédos szobába vezették a tiszteket.
- Kérlek - szólt az ezredes Bradfordhoz -, ez nagyon ostoba história. Bosszant, hogy rárn bízták, mert értelmetlennek és utálatosnak tartom. Colombóból valami fráter levelet írt a hadügyminiszternek egy meggyilkolt nôvel kapcsolatban. Ezek olyan civil detektivostobaságok. A levelet félredobták, mert téged akart megrágalmazni azzal, hogy a meggyilkolt nô mellett talált tôrön... bocsáss meg... a te ujjlenyomatod van. Ezt a levelet félredobták. Erre kérlek, ez az illetô Mandalay-ból egy csomagot küldött. És valami ravasz módon kicsalt az Earltôl egy írást, amelyben az áll, hogy a csomag küldôje veled és az Earllel egy hajón utazott, és kivágott egy ablakot. A csomagban egy kajütablak üvege volt, két részre vágva és egymásra helyezve, mint a mikroszkóp-preparátumoknál. És ez a fickó azt írta, bocsáss meg. . . hogy az ablaküvegen a te ujjlenyomatodat konzerválta ilyen módon. . . Ez az ujjlenyomat pedig egyezik a gyilkos ujjlenyomatával, ami a tôrön volt. Nagyon kínos história. . . De hát kétségtelen, hogy az Earl írása volt mellékelve. . . És most neked is érdeked, hogy ezt az undorító ügyet így magunk között. . . hát úgy-ahogy elintézzük. . . mert utasítás jött. . .
- Hogy gondolod. . . - mondta halványan Bradford.
- Hát kérlek. . . hm. . . ez kínos. . . de hát az ujjlenyomatodat most ez az úr, aki daktiloszkópus. . . azért hoztuk. . . Ezt senki sem fogja megtudni. Azt hiszem neked is érdeked, hogy a rágalmazó ellen azután nyomban eljárjunk, mert mégis hallatlan, hogy egy vezérkari százados ujjlenyomatát rablógyilkossággal hozzák összefüggésbe...
Egy gyanakvó termetű fiatal tiszt, aki kissé oldalról figyelte a jelenetet, nyomban rávetette magát Bradford karjára, mikor az elôrántotta a revolverét, valószínűleg azért, hogy fôbelôje magát.
Azután már erôsen lefogták, és az ezredes szinte rémülten nézett rá.
- Kérem, fôfelügyelô úr - mondta Huchinson a civilnek -, vegye elô a félszerelését, ujjlenyomatot készítünk.
A civil néhány holmit szedett elô a táskájából. Bradford váratlanul elnevette magát.
- Csak hagyja, barátom - mondta cinikusan. -Az ujjlenyomat egyezik. Beismerem, hogy én öltem meg Helena Aldingtont.
Miután katonai személyrôl volt szó, mindkét áYlamot érintô titkos ügyrôl, Bradfordot egy óra múlva szép csendesen, megbilincselve magukkal vitték a tisztek a torpedónaszádon, amelyen érkeztek, és Calcuttából a "Cueen Victoria" zászlóshajó Angliába vitte a foglyot.
2.
A "Radzeer" személyzete szót fogadott az Earlnek, aki nem ígért semmit, megköszönte hűségüket és okosságukat, azután azt ajánlotta nekik, hogy fussanak be Calcuttába, és adják meg magukat.
- Nézzék, emberek - mondta a herceg -, én nem vagyok illetékes hatóság, de most már hiszek abban, hogy a szolgálat, amit Angliának tettek, viszonzásra fog találni. A rendôrnek el kell fogni magukat, a bíró nem jutalmazhat, csak büntethet, de a király kegyelmet adhat. Ügyüket én magam fogom ôfelsége elé terjeszteni, és a minisztériumban is elmondom az igazságot: egy katásztrófát hárítottak el bátorságukkal, okosságukkal és hűségükkel. Ez minden, amit mondhatok, fiúk.
A "Radzeer" tehát teljes gôzzel Calcuttába ment.
- Szép kis víkendünk volt - mondta Rozsdás az elsô tiszt kajütjében, ahol a Kölyökkel ültek kettesben.
- És mégis Tom nélkül megyünk haza - sóhajtott az kissé szomorúan.
Az Earl épp akkor lépett be, mikor Rozsdás átkarolta a leányt.
- Gratulálok - mondta az excellenciás. - Most majd el kell válniuk egy idôre. Valamennyiüket letartóztatják Calcuttában. Gondom lesz rá, hogy a bánásmód ne legyen szigorú. Kihallgattam a legénységet, és úgy értesültem, hogy Miss Leven a foglyuk volt, akarata ellenére vitték magukkal, mint engemet, azt hiszem, így volt, nem?
- De mennyire! - felelte Rozsdás, miután nyomban megértette, hogy az Earl ki akarja vonni Edithet az elkerülhetetlen rendôri eljárás alól, amely Calcuttában várja ôket. - A Misst éjszaka raboltuk el, megkötöztük álmában, és létrán vittük a hajóra. Esetleg azt is morrdhatjuk, hogy ütöttük-vertük.
- Azt hiszem - szólt vigasztalóan a szomorú leányhoz Sudessex -, nem'fogja sokáig nélkülözni vörös hajú védélmezôjét.
- Excellenciás uram, az a gyanúm, hogy az elmúlt hetekben nem hoztam szégyent hajrokonaim vörös fejére. - És megelégedetten vigyorgott.
3.
Az Earl hosszan beszélt a hadügyminiszterrél. A királytól jött.
- Elsôsorban - mondta á herceg -, nem tartotta ôket vissza az üldöztetés attól, hogy kimentsenek engem a nyomorult Bradforddal együtt a "Radzeer" elsüllyedése után. Másodsorban szélhámosságuk közben igyekeztek állandóan hazájukat szolgálni. Megmentettek Snyder fogásából, amivel óriási bajt hárítottak el rólunk: Megmentették az életemet, mikor Iázasan ott maradtam, és hűséges katona módjára végrehajtották a parancsomat. Ez a vörös fiú, nem szégyellem bevallani, azzal a lányal együtt véghez vitt mindent, ami a vezérkar számára szinté megoldhatatlan feladatnak látszott. Es végül, ha nem lopják el a "Balmoralt", sohasem kerülhettek volna abba a helyzetbe, hogy közbelépésükkel megsemmisítsék a fegyverszállítmányt, amellyel lángba borították volna Birmát és Hátsó-Indiát. Ezzel szemben komoly bűnt is követtek el: megszálltak egy angol cirkálót. EzX nem önzô érdekbôl. Egy embert akartak megmenteni, akirôl most már kiderült, hogy ártatlanul szenvedett.
- Kérem, kérem. . . Elismerem az erényeiket. Különben sem adtunk ki hivatalos jelentést. Sajnos; nevetségesen kompromittálva lennénk. De hát mit csináljunk a fickókkal?
- Szerintem, ha a bűneikbôl és erényeikbôl egyenleget vonunk, ki kell tüntetni ôket.
- Hogyan?
- Adjuk nekik a cirkálót. Elsôsorban így senki sem állíthatja, hogy az angol tengerészettôl el lehet lopni egy hadihajót. Úgyis tervbe vették három-négy hadihajó kiselejtezését. Egyik legyeri a "Radzeer". Most már hagyjuk meg "Radzeer"-nek. Ezek a nagyszerű emberek csak Hasznunkra lesznek. A cirkálót az általam alapított hajótársaság arra fogja használni, hogy a kalózoktól hemzsegô indiai vizeken a biztosítótársaságok által magasra értékelt árut szállítsa. És kiderül majd, hogy á "Radzeer" már akkor az övék volt, mikor engem Colombóban a fedélzetére vett.
- No de, kérem. . .
- Ôfelsége nagyon pártolta ezt a tervemet, amely egy nevetséges baklövésünket is korrigálja.
- Én is pártolom.
Így történt, hogy a bűnösöket voltaképpen hivatalosan nem is tartóztatták le. Miután egy hetet voltak ôrizetben, közölték velük, hogy valami tévedés lehetett az ügyben, a hatóságok nem tudták, hogy á "Radzeer ' cirkáló kiselejtezett hajó volt, privát kézben, és egyjóindulatú figyelmeztetéssel, hogy lehetôleg menjenek Londonba, ismét rendelkezésükre bocsátották a "tulajdonukat képezô" hajót, azzal a külön rendelkezéssel, hogy valószínűleg megbüntetik ôket fejenként néhány schillinggel "a haditengerészet egyenruhájának jogosulatlan használatáért".
- Nem baj, majd fellebbezünk - nyugtatta meg Piszkos Fred a sápadt és szemmel láthatólag feldítlt rendôrkapitányt.
- Mondhatom, finom dolog - lamentált Rozsdás -, minden csekélység miatt néhány schilling büntetést kell fizetni. ,
Az utcán azonban élénk feltűntést keltettek, mert boldogan kurjongatva borultak egymás nyakába, azután rohantak a cirkálóra.
...Az ügy epilógusához tartozik, hogy a kaland hôsét, Rozsdást, az Earl elbeszélései után legmagasabb helyen is látni kívánták. Csak néhány elôkelô személyiség vett részt a fogadáson. Barátunk frakkban volt, és igen jól festett benne, fehér kesztyűje és sárga kamáslija dacára. Külön nimbuszként fűzôdött hozzá bravúros elmélete Helene Aldington gyilkossága ügyében és szellemes trükkje az ablaküveggel.
- Hogy jutott eszébe, hogy két üveglap között megôrizheti valakinek az ujjlenyomatát?
- Mikor dr. Verhagen néven utaztam - felelte Rozsdás, - Bradford azzal )eplezett le, hogy hogyan kell mikroszkóp alá két üveglap alatt trip... szóval olyan izéket eltenni. Vércseppben vannak fehér testecskék, vízszintesen hat betű. És mikor késôbb beszélgettünk az excellenciás úrral, láttam, hogy ez az alak idegesen dobol az ablakon ujjaival. Gondoltam, hogyha azokat a tripo. . . szóval azokat az izéket két üveglap között meg lehet ôrizni, akkor talán ujjlenyomattal is megy. Így azután, amikor sétáltak, kivágtam az ablakot, úgyis apró, gömbölyű üveg volt, elvágtam középen, azután egymásra tettem ôket, hógy úgy maradjon meg az ujjlenyomat, mint két szelet kenyér között a szalámi.
Ritkán volt ebben a karzatos fényes padlójú, faragott mennyezetű teremben olyan sikere valakinek, mint a vörös hajú regényhôsnek. Az urak barátságosan mosolyogtak rá, és a Legnagyobb C!r megkérdezte, hogy van-e valámi kívánsága.
- Sir! - mondta Rozsdás és elpirult. - Mit ér a legszebb frakk üres gomblyukkal?. . . Említettem már, hogy a hiúság volt Rozsdás egyetlen igen nagy gyöngéje, de úgy látszik, az öreg úr a hatalmas, pirós karosszékben értett valamit az emberi lélekhez, mert nyájasan mosolygott:
- Mikor legközelebb megkérem majd, hogy jöjjön el és szórakoztasson, meg lesz elégedve a frakkjával. Es erre nem kel) egy évig sem várnia.
- Látja, barátom - mondta az Earl -, a becsület és a hűség kirántotta magukat a bajból. Ôszintén szólva, mikor hazatértem, és maguk Calcuttában ôrizet alatt voltak, féltem, hogy nem ússzák meg bűntetés nélkÚl.
- Miért büntettek volna minket meg? - kérdezte Rozsdás álmélkodva.
- Sok nagyszerű tettet kellett elkövetni - mondta a hadügyminiszter -, hogy így legyen. Mert mégiscsak erôszakkal elragadtak egy cirkálót, és fogságban tartották az Earlt, valamint egy állítólagos vezérkari századost.
- Nahát. . . -felelte a vörös, és nem tudott hová lenni az álmélkodástól - itt valami borzasztó tévedés van, most már sajnálom, hogy nem állítottak bennünket bíróság elé, mert nem szoktam meg, hogy hasonló gyanúnak még csak az árnyéka is tapadjon a nevemhez - és indignálódva végignézte önmagát kamáslijáig. - Én és néhány gentleman barátom, civil létünkre; ezernyi veszély között, Earl of Sudessex paráncsára, viharos éjszaka üzembé helyeztünk egy kiselejtezett cirkálót, kénytelenek voltunk katonaruhában járni egy ideig. . .
- Tréfál, uram? - mondta az öreg úr a karosszékbôl.
- Parancsoljon, Sir, kegyeskedjék meggyôzôdni arról, amit mondtam - és átnyújtott egy írást. A papír alján ez állt:
"Utasításom értelmében, az én intézkedésemre tették mindazt, amit erre az okmányra e sorok fölé jegyeztek. Az angol haza érdekében és magasabb katonai szempontok miatt így láttam jónak:
Earf of Sudessex. "
Ezután a "Balmoral" eltűnésének napja szerepelt mint dátum, és a következô utasításokat jegyezték fel a lapra:

1. Megbíztam Hallyburton urat, hogy a karanténállomáson parlagon heverô "Balmoral" cirkálót, néhány úriemberrel, észrevétlenül hajózza el állomáshelyérôl.
2. Köteleztem nevezettet, hogy Sabangnál az angol kincstár költségére lássa el a hajót a szükséges szivar- és alkoholmennyiséggel.
3. Bradford nevű kémgyanús kísérôm miatt tegyenek úgy, mintha fogolyként ôriznének a cirkálón.
4. Súlyos büntetés terhe mellett kötelezem ôket, hogy helyettem a francia fogadtatás katonai parádéjának elviselhetetlen fáradalmait vállalják, nevemben és Bradford százados nevében szerepeljének és lehetôleg sikeres diplomáciai tárgyalásokat folytassanak.
5. Kötelesek állami lakkal a hajó oldalán helytelenül alkalmazott nevet "Radzeer" re kijavítani.
6. Szigorú büntetés mellett megparancsolom, hogy ôfelsége indiai flottáját repülôrajait, tengeralattjáróit, rendôreit és a világrész valamennyi rádióállomását kötelesek huzamos idôn át megtéveszteni, lehetôleg kijátszani, és parancsaiknak nem engedelmeskedni.
7. Legfontosabb: E saját kezű írásommal befejezett utasítás megszegôit Essex grófságába szállíttatom, ahol visszaállíttatik a pallosjog, és az engedetleneknek elôírásszerűen fejüket vétetem.

Az öreg úr, ott a karosszékben, úgy nevetett, hogy a könnyei csorogtak. A hadügyminiszter, miután elolvasta az ívet, alatta az Earl saját kezű utasításával, másodpercekig levegô után kapkodott. Különösen fokozódott a derültség, midôn az Earl elmondta az utasítás történetét.
- Hanem, arra kíváncsi vagyok - mondta az ôsz tengernagy tűnôdve -, hogy mi történt volna a bűnper végén, ha ez az írás a bíró ásztalára kerül.
Ez igen fogas kérdés volt.
Az írást eltették a Sudessexek családi Ievéltárába, ahol még ma is látható.
- Barátom, maga nem elveszett ember - mondta az öreg úr -, gondom lesz rá, hogy élete további során eredményésebben használja fel képességeit.
- Akkór hát mégsem lesz a tanítómnak igaza - felelte Rozsdás.
A kihallgatás ezzel véget ért.
4.
A biztosítótársaság sohasem bánta meg, hogy a "Radzeer"-t alkalmazta különösen értékes áruk szállítására a bizonytalan indiai vizeken. Pontosabb, rendesebb óceánjárót el sem lehetett képzelni, mint a "Radzeer". Személyzete megbízható volt, valamennyien szép összeg fölött réndelkeztek, mert midôn Leven találmányát megvásárolták, a "részvénytársaság" tagjai huszonötezer fonton osztoztak Pireuszban, a Nagy Fônök szintén megkapta részét egy postautalványon, amelynek a feladója "gebedj meg" volt. A részvénytársaság tagjain kívül a goromba Fáraó is jutalmat kapott.
De nem feledkeztek meg a szegény ál-Levenrôl sem. Gabri Amiens élete is révbe jutott, tniután elegendô tôkét bocsátottak rendelkezésére, hogy Londonban kis kávéházat nyisson a "Légionistához".
Hogy miért nem telepedtek le pénzükkel valahol Piszkos Fred és barátai? Mert egy héten belül halálra unták volna magukat. Tenger, csavargás, kaland nélkül nem tudtak élni. Kivétel Rozsdás. Miután elvette feleségül Edith Levent, birtokot vásárolt, amelyet az Earl szemelt ki számukra, az ô grófságában. Mondják, hogy igen elônyös áron jutott hozzá a fiatal pár.
Áz Öreg úrnak gondja volt rá, hogy Rozsdás frakkja az esküvô napján ne szenvedjen régebbi hibájában. Nem is bánta meg, hogy felesége terrorjának engedve, kesztyűjét, kamásliját és gyönyörű, zöld, nemes opál inggombjait otthon hagyta. Az érdemrend mindenért kárpótolta. Piszkos Fred a "Radzeer" legénységével ott volt az esküvôn, és mindnyájuk nevében egy csokrot nyújtott át, amelyhez szép beszédet eszelt ki, de végre is a meghatottság és a soknagyúrjelenlététôl fellépô elfógódottság miatt, a csokor átnyújtásának pillanatában állandóan csak ezt ismételgette:
- Micsodá marhaság. :. micsoda marhaság. . .
A francia Riviérára induló házasokat a "Radzeer" szállította Calais-ig, és ez alkalommal a legénység kapitányostul együtt úgy berúgott, hogy midôn az ifjú pár már Párizs felé járt a vonattal, Calais külvárosában egymás után vonultak fel a mentôk, a tűzoltók és a rendôrségi készültség riadóautói.
...És Tom Leven? Fényesen rehabilitálták, elôléptették és kitüntették. De soha nem tért vissza Angliába. Mint alezredes, kormányzója lett az általa pacifikált területnek.
. . .Ha nagy köd van az óceánon, és lesötétített hajó tűnik fel valamerre, amelyik nem felel rádióhívásra, ma már nem csempészeket gyanítanak rajta, akik titokban közlekednek. Mindenki tudja, hogy a "Balmoral" ez, amelyet valamikor a levegôbe ragadott, és hétszer megforgatott a ciklon. Azóta mint kísértethajó közlekedik, rádiója néma, de ha megjelenik elmosódott, lámpátlan árnya, az általában nagy vihart jelent.
Ezt ma már minden felvilágosodott matróz tudja.